Réžia:
Philip BarantiniKamera:
Matthew LewisHrajú:
Stephen Graham, Hannah Walters, Jason Flemyng, Ray Panthaki, Vinette Robinson, Áine Rose Daly, Lourdes Faberes, Malachi Kirby, Rosa Escoda, Alice Feetham (viac)Obsahy(1)
Šéfkuchaři Andymu směna v jeho restauraci ani nezačala, a už nestíhá. Je poslední pátek před Vánoci, a tak si chce fajnové jídlo dopřát snad každý. Hosteska přijala příliš mnoho rezervací, nespokojený kontrolor šmejdí v kuchyni a do toho všeho má dorazit i Andyho mentor, kuchařská ikona, přicházející bez varování, zato s partnerkou, uznávanou food-kritičkou. Hůř snad být nemůže. Jednozáběrová jízda hektickým večerem začíná… Britský film s famózním Stephenem Grahamem v hlavní roli se žene kupředu nesmlouvavým tempem práce v gastrobyznysu. Trefný ale bude připadat všem, kterým se pod tíhou profesního stresu někdy zavařila hlava. (MFF Karlovy Vary)
(viac)Recenzie (354)
,,Bod varu" je reštauračná dráma zvyšujúca teplotu, ktorej narastajúca séria osobných a profesionálnych stávok vás okamžite ponorí do potu. 8,5/10 ()
Ve velkobritském stravovacím zařízení se ten večer sralo snad úplně všechno. Začalo to nějakým těžce zneuznaným a zamindrákovaným kokotem z hygieny, nekompromisně hnědopišsky kázajícím HACCP jako písmo svaté a labužnicky si vychutnávajícím moc ze své jediné funkce v životě, kde jej kluci nebudou šikanovat a holky se mu vysmívat. (Tímto srdečně zdravím celé mužstvo těžce nemrdaných škodolibých masitých žen inženýrky Moravcové z KHS Ostrava a doufám, že si stále uspokojivě regresně vybíjejí svou neutěšenou realitu a životní prohry na chudácích, co jeden den v měsíci náhodou nevyplnili teplotu v ledničce). A dál to možná znáte. Generální nenažerka totálně neschopná protekční papínkovská piča, která by neuřídila ani dopravu na dětském hřišti, druhé gastrohousle se cítí těžce podhodnocené a vyhrožují, do toho problémy s nefachčenkovskýma negrama v myčce, které nemůžete vylít, aby vás nějaký kancelační neobolševik náhodou neoznačil za rasistu a xenofoba, někdo se vysral na logistiku zásobování, čili musíte plácat humra na menu z tuňákových konzerv a týden leklé makrely, tolik překvalifikovaným kráječům je nutno co deset minut vyslabikovat slovo K-R-Á-J-E-T, aby při tom neustálém rozbíjení atomu chápali, co mají ve svém pracovně právním vztahu vlastně dělat, impulzivní omáčkář potřebuje každou chvíli odbornou psychoterapii, aby někomu nerozkopal držku, přičemž ostentativně flákající se barmani v tom shonu přispívají ke všeobecné kardiopohodě všech chvátajících tím, že si vykládají vtipy a flirtujou s kundama. A to se za chvíli otevřou dveře a dovnitř vtrhne banda civilizačně pokřivených, rozmazlených arogantních pamrdů, celých dychtivých jen na to, aby jim přinesli jídlo o 5 minut později nebo aby našli v gaspáču chlup toho negra z myčky a totálně vám rozjebali reputaci na asociálních sítích. Mezi nimi ke všemu tomu sraní dnes bude i jedno z těch vypatlaných hovad polrajchovského typu, dvouletým oborem kuchař / číšník renesančně vzdělané až k dokonalé intelektuálně filosofické moudrosti, ovšem profláknuté bulvárními mediálními žumpami pro bečící střihače ušima, tudíž vám bude celý večer povýšenecky s mentorskou dickcí vysvětlovat, že chuť v žádném, ale v žádném případě není ryze subjektivní disciplína a v té kachně vám k myšulínské hvězdě chybí přesně 0,035 mg koriandru. Kokot nafrněný! Když si k tomu ještě připočtete telefonicky neustále prudící ex, která vás chce odříznout od fuckana proto, že jste si za celou tu hektickou šichtu nenašel čas říct potrátkovi „dobrou noc“, dojdete k jednoznačnému závěru, že tohle se bez koksu prostě nedá, z něčeho takového by jednoho úplně klidně mohlo jebnout a „odvařilo“ by to snad i nejflegmatičtějšího šéfkuchaře světa. Prostě tenhle Barantini ukázal, že plnotučný, diváka brutálně stresující a nehtohryzný akční napínač až horor se dá v pohodě za pár šupů celý zmáknout jen v jednom interiéru a s pouhými deseti herci. ()
Skvěký, v podstatě velmi jednoduše kamera proplouvá realně působícíma situacema v nobl restuaraci. Zvládá se se dotýka i lidských charakterů. Vražedné tempo bez špetky nudy. ()
║Rozpočet $820,000║ Tržby USA ║ Tržby Celosvetovo $1,426,916▐ Veru aj som sa tešil, potom čo ma dosť dostalo famózne Menu ale tu mi to prišlo prezentované umenie v kuchyni skôr otravné, než aby to nejak pútalo, tie ich prachsprosté dobieračky, hádky a šarvátky. /40%/ ()
Film pojednává o jedné rezervacemi nabité předvánoční šichtě v luxusní restauraci, hlavní hrdina si prochází krizí jak životní, tak pracovní a vše co může tento večer zkomplikovat se stane a vše se drolí pod rukama. Během této stresující a napjaté pracovní směny vyplývají problémy, vztahy a pocity napovrch. To vše je natočeno na více než působivý jeden záběr. Tento formát se neskutečně hodí pro příběh snímku, kdy vás to společně s postavami ponoří do časového stresu. Je tu krásný kontrast mezi kuchyní, barem a managementem. Nechápu jak se autorům podařilo to vše narvat do jednoho prostoru a tohoto stylu vyprávění. Všechny výkony jsou skvělé, ale hlavně Stephen Graham v hlavní roli exceluje. ()
Gastronomicko-logistické porno. Sugestivní vhled do zákulisí špičkové restaurace. Míra autenticity prostředí je opravdu vysoká. Po formální stránce bravurní - pochvalu zaslouží především kamera (vše natočeno v jednom dlouhém záběru) a strhující herecké výkony... Skvělý film... ()
Dechberoucí one man show Matthewa Lewise; má to v nohách, rukách i v oku. ()
Nervák na jeden záběr, kde mají v restauraci napilno. Svižné od začátku do konce a já teď budu při čekání na svíčkovou se šesti mnohem víc benevolentní. ()
Je kamera na jeden zaber kvuli obzvlastneni nekterych slabych dialogu a prumerneho nedopeceneho pribehu? Atmosferu to ale melo suprovou jen mam pocit, ze limitace kamery na jeden zaber nedovolilo rezii pracovat vic se zvukem, zabery, emocema a samozrejme strihem co by prinesli do filmu vetsi drama a emoce pro nas. ()
„ANO, ŠÉFE! …“ Natočeno na jeden zátah. Prostě takovej kousek života… těch, co stojej za kusem flákoty na našem talíři v restauraci. Já vám nevím… když máte TAKOVOUHLE restauraci, měl by bejt šéfkuchař vyrovnaná osobnost. Když není, dopadá to v ní jako v hostinci „Na růžku“ (takže u Rumpála). Čekal jsem víc. Ale to snad všichni, co v hospodě dělali… Takový Pohlreichovo „Ano, šéfe“ má v sobě kolikrát víc VŠEHO! Ale pravda, nemá takovou kameru a není natočený na jeden zátah… /// NĚKOLIK DŮVODŮ, PROČ MÁ SMYSL FILM VIDĚT: 1.) Nikdy jsem nebyl v restauraci. (Ne vole, Růžek se nepočítá!) 2.) Jsem Šéfkuchař. A už mi z toho jebe... /// Thx za titule „Daflor“. PŘÍBĚH *** HUMOR ne AKCE ne NAPĚTÍ * ()
6 let mého života narvaných do 90 minutového filmu! Boiling point je pro mne dá se říct silně citová a nová srdeční záležitost, která mi nejen udělala radost, ale vyloženě mě strhla. Celý film je natočen na jeden záběr, odehrává se během jednoho večera během nejvíc rušného dne v roce a je to adrenalinová, strhující, stresující, napínavá, realistická, skvěle zahraná a emocionální nálož, ze které mi bylo úzko i nepříjemně zároveň. Všechny situace jsem prožil a několikrát, takže jsem ten tlak prožíval společně s hlavními hrdiny. Stephen Graham hraje výborně, ale i zbytek nezaostává, každý zde má alespoň jednu svou vrcholnou scénu. V závěru jsem lehce doufal, že to vygraduje ještě více, v hlavě mě napadlo ještě pár situací, co by se mohlo vyhrotit-posrat, ale i tak jsem spokojen. Rozhodně originální a netradiční podívaná, která by se měla pouštět i ve školách. Příběh 3/5, Akce 0/5, Humor 3/5, Násilí 0/5, Zábavnost 4/5 Hudba 3/5, Vizuál 4/5, Atmosféra 5/5, Napětí 4/5, Emoce 4/5, Herci 5/5. 9/10. ()
Nápad a realizácia geniálne: natočiť na jeden záber bez prerušovania celovečerný film s desiatkami hercov/štatistov odohrávajúci sa behom vyhrotenej šichty v reštaurácii, na ktorú sa vŕši jeden problém za druhým a je prakticky nulová šanca, že sa to raz zlepší. Samozrejme to nie je prvý raz, čo niečo také vzniklo. Treba ale rýchlo dodať jednak to, že i po toľkých rokoch od vzniku kinematografie by sa veci na jeden záber dali spočítať na prstoch pár rúk a jednak fakt, že nejeden raz ide skôr o SCÉNY na jeden záťah (legendárni Cuarónovi Potomkovia ľudí, slávne akčné sekvencie z Hemsworthovej série Extraction), než celovečerné filmy. A aj v tých v skutočnosti aspoň „pár“ strihov spravidla je (Hitchcockov Povraz). Čo sa týka Bodu varu, kuchársky chlebíček je brutálne hardcore vec len pre najdrsnejších. Poetické feel good relácie o varení sa vám snažia tvrdiť opak, no v realite je reštauračný biznis čisté peklo a kto to robí dlhodobo, tak má buď nervy zo železa, alebo ho to časom doženie k alkoholu/drogám/psychickej poruche a rozpadne sa mu akýkoľvek súkromný život. V najlepšom prípade sa stane slávny, ale cena, ktorú za to zaplatí, bude taká vysoká, že sa na smrteľnej posteli bude pýtať: „Stálo to za to?“ V tomto smere je Bod varu vynikajúca bomba zaslúžiaca si 4*. Fakt si ani neviem predstaviť, aké náročné muselo TOTO natočiť TAKTO. Bežný civil si to asi nevšimne, čo je zrejme škoda, ale každý, kto tomu rozumie, vidí, že kamera postavy nespúšťa z pohľadu ani na sekundu. Je im neustále v pätách, je pri nich vo vyhrotených okamihoch, ale i v humornejších momentoch (nie, že by sa tu takých v tento otrasný večer našlo veľa). Dával som si pozor, či sa vo filme nevyskytne zopár momentov, kedy napr. postava vojde zo svetla do úplnej tmy. Vtedy zvyknú rafinovanejší režiséri kameru vypnúť a nastrihnúť do toho nasledujúcu scénu, čiže aj filmy, ktoré vyzerajú, že strih nemajú, ho majú. V Bode varu som si ale nič také nevšimol, čo znamená, že tu fakt buď nie je ani jeden strih, alebo je tak dobre schovaný, že ušiel mojej pozornosti. Dole klobúk i pred hercami. Samozrejme, herci v divadlách bežne hrajú dvojhodinové predstavenie s tonami textu. Ja ak sa mám naučiť 4 vety naspamäť, mám problém a oni hovoria dve hodiny v kuse. Takže v porovnaní s nimi to po tejto stránke herci v Bode varu možno zas až tak ťažké nemali, keďže sa neustále striedajú, aby každý chvíľu ťahal pílku. Na druhej strane, vieme, aká je bežná prax pri natáčaní filmov: spustí sa kamera, pár sekúnd beží, herci si vymenia pár viet, strih. Tu žiadny strih nie je. Takže áno, trvám si na tom: dole klobúk aj pred hercami. A najviac samozrejme pred šialeným Stephenom Grahamom (Gangy New Yorku, Honba na čarodejnice s Cageom), hoc Vinette Robinson mu výdatne šliape na päty (s heslom „šéf je síce dôležitý, ale jeho zástupca niekedy dôležitejší“). Potešila ma tiež prítomnosť môjho kedysi obľúbeného Jasona Flemynga. Kontakt s ním sa však na báze divák/herec za posledné roky stratil, až ma manželka musela po dopozeraní upozorniť, že to bol Jason. Výprava mi pripadala tmavá, neveľmi atraktívna, ale zas je to „realistická“ reštaurácia, takto to zrejme malo vyzerať. No a teraz zlé správy. Kto čaká jazdu na jeden záber, užije si ju. Komu je to fuk a chce proste „len“ dobrý príbeh... má smolu. Scenár je fakt mizerný. Keď som si ho spätne rekapituloval, dospel som s vyvalenými očami k záveru, že vlastne temer žiadna (!) dejová linka nebola ukončená (rasista, samopoškodzovanie, alergia). Chápem, Bod varu sa odohráva v reálnom čase, takže sa tieto veci zrejme doriešia „zajtra“. Ale vadí to. Veľmi to vadí. A keďže som vedel, že je to film na jeden záber, dával som si na to špeciálny pozor. Takže mi doslova vrazili do očí momenty, kedy si „hlavní“ herci očividne museli oddýchnuť a tak ich v daných momentoch kamera opúšťa a zameriava sa na absolútne zbytočné scény, ako je tá s umývačom riadu pri vynášaní smetí. A prekážalo mi, že pokiaľ som to správne pochopil, malo ísť o špičkovú reštauráciu, ktorej na začiatku „hygienik“ odoberie dôležité body v hodnotení za relatívne drobnosti a napriek tomu kuchári servírujú jedlo na tanier holými rukami a ochutnávajú krém lyžičkou priamo z misy a následne do nej použitú, fajnovo obliznutú lyžičku vrátia a podávajú zákazníkom. Rozhodne to nepozerajte, ak čakáte feel good film á la Šéf Jona Favreaua. Dokonca i pomerne drsný Dokonalý šéf s Bradleym Cooperom oproti tomuto vyzerá ako rozprávka. Je pravda, že kvôli dynamickému a frenetickému tempu rozprávania som to sledoval so zatajeným dychom ako najnapínavejší triler, ale po opadnutí nadšenia som si začal čoraz naliehavejšie uvedomovať nedostatky. Nebolo ich málo. Takže za formu 5* a za ostatné 2*. Kompromis: 3*. () (menej) (viac)
// Nechcete pracovat v restauraci. Prostě nechcete. 9/10 ()
| 80% | Parádně atmosférický one-shot film, který si jen nehraje na one-shot, ale opravdu jím je. Stupňující se napětí, chemie mezi postavami a parádní herecké výkony mě opravdu emočně zasáhly. A i když mi prostředí profesionální anglické kuchyně nic neříká, stejně se tenhle kousek zařadil mezi to nejlepší co jsem v roce 2021 viděl. ()
Vtahující, nesmírně intenzivní snímek nabitý emocemi a energií - pro mě nezajímavější premiéra roku 2021. Luxusní zákusek servírovaný týmem britských herců v čele se Stephenem Grahamem. Jeho výkon v Bodu varu spolu s rolí dozorce v minisérii Čas mě donutil uvažovat o umístění do topky oblíbených tvůrců. Během jednoho hektického večera vyvrcholí dlouhodobá osobní krize šéfkuchaře a majitele restaurace v jedné osobě a začnou se dít věci... Philipu Barantinimu se podařilo bez větších režisérských zkušeností za nevalný peníz v prostorách jedné restaurace natočit skvělý biják, kde nenalézám výraznější slabiny, ale pokud bych měl vedle herectví zúčastněných něco vyzdvihnout, pak určitě Lewisovu bravurní kameru; 90 minut na jeden záběr se jen tak nevidí. Všem filmovým gurmánům přeju ke sledování Bodu varu pochopitelně dobrou chuť. Celkový dojem: 90 %. ()
Parádně intenzivní, gradující a stále překvapující drama v jednom nekonečném záběru zachycující vypjatou, osudovou večerní směnu v jedné restauraci. ()
„Nemáme pakambalu.“ - „Cože!?“ - „Vyhodil ji.“ - „Jak vyhodil, sakra!? Proč jste ho nechali ji vyhodit?“ - „Neměla ...“ - „Víte, jak drahá je!?“ - „Neměla...“ - „Proč jste to dopustili!!?“ - „Neměla nálepku se spotřebou.“ - „Jak neměla? Proč kurva neměla nálepku!?“ - „Andy, ty jsi ji včera zpracoval!“ - „Fajn.“ - „Tak jo.“ - „To nic.“ - „Promiň.“ - „V pohodě.“ - „Mám toho moc, je mi to líto.“ Andymu je toho líto víc, ale tenhle večer teprve začíná… Andy je ve skluzu. Brutálním. Nestíhá soukromí ani práci, vše se mu hroutí. Jenže na to jaksi nemá čas, očekává se od něj, že bude dokonale fungujícím kolečkem v restauračním soukolí. Stejně jako všichni ostatní. Ale čeho je moc, toho je příliš…„Jen“ hraný dokument z chodu restaurace? Na to je to až překvapivě poutavě natočeno. Mě film bavil a zároveň pro mě byl zajímavým vhledem do restauračního shonu. Posouzení autenticity nechám těm „vod fochu“, na mě to ale působilo uvěřitelně. Zároveň jsem byl zvědavý, kdy nastane ten „bod varu“…Technicky, scenáristky i herecký výborně zvládnuté, za mě silné 4*. ()
Něco podobného jsem už viděl s telefonujícím Hardym v BMW. Tentokrát prostor probublávajícího stresu představuje londýnská restaurace, která chvílemi působí jak psychiatrická léčebna bez ošetřovatelů a nasazené medikace. Tomu sledu nešťastných příhod už jen scházel u plotny stojící Pohlreich mnoucí si bezradně pleš. Jeho hláška „jsem utahaný jak šňůra od hajzlu“ musí tentokrát patřit do úst kameramana Matthewa Lewise, který to neskonale odedřel.. ()
Tenhle film vlastně přesně reprezentuje, proč jet do Varů. Nic o něm předem nevíte, nejste naočkovaný ohlasy z Cannes, jdete vlastně na blind. A pak si to s narvaným Thermalem bez dechu prožijete až k bouřlivým standing ovation. Vidět to doma, určitě dám čtyři hvězdy, protože je to prostě trochu konvenční, na festivalu to ale dostalo úplně jiný grády. ()
Říkám si, že kdybych někde týden postával v restauraci a dělal si poznámky, přišel bych s mnohem zajímavějším námětem na průběh filmu. V tomto případě, to dějově vydá zhruba na průměrné Ano šéfe! Dozvíme se, jak zhruba funguje restaurace a to za doprovodu několika sporů a hádek. Jelikož nejsem žádný fanoušek pořadů o vaření, mohu pochválit jedinou věc a tím je umělecké zpracování, přičemž natočit 90 minut dlouhý záběr není žádná legrace. Nebýt tohoto faktu, pravděpodobně bych se nakonec přiklonil k pouhým dvěma hvězdám. Nepopírám, že jisté poutavé kouzlo tento snímek skutečně má. Nebyl jsem však příliš spokojený mnohými rozhovory, z nichž většina vyzněla úplně na prázdno a nijak dále negradovala. 55% ()
Reklama