Obsahy(1)
První režisérský počin Alaina Robbe-Grilleta zachycuje náhodné setkání francouzského cizince, který se v Turecku seznamuje s krásnou a tajuplnou ženou. Jejich následný vztah je zapředen v síti záhadných událostí a tajemného jednání místní krásky, která se možná právě stala obětí nelegálního spiknutí.
Jeden z nejvýznamnějších autorů tzv. nového románu se (stejně jako ve svých románech a jako ve scénáři k Resnaisově Loni v Marienbadu (1961), na němž se podílel) místo na klasický lineární příběh zaměřuje na nechronologické vystavění příběhu a na neprostupnou bariéru mezi motivacemi postav a informacemi poskytnutými divákovi.
(Dionysos)
Recenzie (4)
Ak by som mal svoje pocity z tohto filmu opísať vulgárne jednoducho a skratkovito, je to ako mix Resnaisovej Hirošimy a Jarmuschových Hraníc ovládania, s pár bizarnými "statickými" postavičkami ako vystrihnutými z nejakej lynchoviny (muž so psami, to mi vyslovene evokovalo muža so psom v Blue Velvet:). Žiadna postava o tej druhej v podstate nič nevie, nikto nič nevie, nikto nič nevidel, čas beží dopredu, dozadu, potom preskočí a nevieme či dopredu alebo dozadu, potom sa úplne zastavuje ... ale nemožno tomu uprieť kúzlo a atmosféru podčiarknutú (vtedy ešte) exotickými a (preto aj) trochu tajomnými kulisami starého Istanbulu, výbornou hudbou a samozrejme najväčšia devíza filmu - kamera, resp. celkovo výtvarno-vizuálna stránka, krásne "fotografické" kompozície ale aj niektoré nápadité pohyby kamery a zaujímavé strihy. Dokonca aj ten "mŕtvolný" herecký prejav Jacquesa Doniola (?) (hlavná postava) mi vôbec nevadil a dotváral celkovú atmosféru "miesta mimo času" a skresleného-zmeneného "priestoru vo sne". Žial, nie som ten typ cinefila, ktorý zároveň zbožňuje poéziu, v ktorej netreba žiadnych vysvetlení, žiadneho príbehu, žiadnej "časovej kompozície" a kde sa výsledný dojem buduje skôr štylizáciou, metaforami, kde vyjadrenie témy je nahradené skôr určitým druhom "tématickej meditácie"-impresie.... inak povedané, som obyčajný rigidný analytický suchar, a preto takýto druh filmov u mňa málokedy zafunguje bez výhrad (aj keď v niektorých komentoch spomínaný Marienbad ma napríklad dokázal naozaj úprimne pohltiť a zaujať) ()
Zlatý Medvěd - výběr ()
Kámoška mi za týden odjíždí na Erasmus do Paříže, tak jsem si řekl, že zas po čase zkusím nějakou francouzskou novou vlnu. Chyba. Prostě, bez příčiny smutný muž potká pěknou a tajemnou ženu, která má/nemá být zapojena do nějakého spiknutí a únosu prostitutky. Po několika dnech jejich smutného/vášnivého vztahu, dívka zmizí. Smutný muž ji nemůže najít, ptá se těch zpropadených Turků (celý film se odehrává v Turecku) v okolí, ale ti nic neví. Zcela náhle muž ženu objeví/žena objeví jeho, ale těsně před tím, než se cokoliv stihne vysvětlit a uvést na pravou míru, žena během automobilové nehody umře. Muž je znovu smutný a celou situaci si přehrává, snaží se nalézt odpověď na otázku, proč došlo k dopravní nehodě. L'immortelle bezpochyby řadím mezi pět nejdivnějších filmů, které jsem kdy viděl, hned za taktéž Robbe-Grilletovo Loni v Marienbadu, Lynchovy Eraserhead a Blue Velvet a Buñuelův Un Chien Andalou. ()
Deleuze říká o Robbe-Grilletovi: "V jeho díle nikdy nemáme posloupnost přítomností, které míjejí, nýbrž simultánnost přitomnosti minulosti, přítomnosti přítomnosti a přítomnosti budoucnosti, které dělají čas hrozným, nevysvětlitelným." (Film 2: Obraz-čas, Praha, 2006, s. 122) Grillet tak rozbíjí zavedený tok filmového vyprávění, chronologii nahrazuje sekvencemi předbíhajících se a zpět se vracejících záběrů, vzpomínek, anticipací a krátkých záblesků přítomnosti, které se nedají převést na jediný referenční čas. Budoucnost se vždy již stala, konec nastává čtvrt hodiny před koncem, minulost je nejistá a možná se vůbec nestala, nebo se stala jinak, než ji hrdina a divák s ním před chvílí prožil. Výsledný dojem se tak primárně neopírá o to, co se děje v záběrech samotných, ale o to, co se děje MEZI jednotlivými záběry, o vztah oněch tří přítomností, o nutnost divákovi (re)konstrukce hrdinových vzpomínek, aktuálních zážitků a předbíhající budoucnosti do jediné (avšak nemožné) jednoty. Druhou věcí je zneklidňující hra s prostorem. Proměny časovosti vedou k proměně prostorových vztahů postav a objektů, čehož je docíleno opakujícím variováním stejných prostředí. Díky tomu, že se na stejném místě odehrála (odehrává, odehraje...) minulost, přítomnost i budoucnost (a díky tomu, že Grillet mezi různými přítomnosti stříhá jako by šlo o běžnou naraci) se lokace postav a průběh událostí neustále proměňuje. To vše uvádí divákovu sebejistotu stran toho, jak je zvyklý chápat vyprávění příběhů i svoje pozorovací schopnosti, do nejistoty. ()
Reklama