Ale ja som roztlieskavačka
(festivalový názov)-
Vždyť já jsem roztleskávačka (festivalový názov) (viac)
Réžia:
Jamie BabbitScenár:
Brian PetersonKamera:
Jules LabartheHudba:
Pat IrwinHrajú:
Natasha Lyonne, Clea DuVall, Cathy Moriarty, Bud Cort, Michelle Williams, Mink Stole, Melanie Lynskey, Katharine Towne, RuPaul, Eddie Cibrian, Dante Basco (viac)Obsahy(1)
Megan je Američanka každým coulem. Vede místní skupinu roztleskávaček, chodí s kapitánem fotbalového týmu... Ale zrovna dvakrát ráda se s ním nelíbá. Je si velmi blízká s ostatními roztleskávačkami a ve své skříňce má nalepené pouze plakáty dívek. Podle rodičů a přátel nemůže být Megan nic jiného než lesbička, a proto ji pošlou do nápravného tábora, kde dvojice odhodlaných vedoucích převychovává své svěřence na ryzí heterosexuály. Podaří se Magan obrátit na heterosexualitu, nebo podlehne svému citu ke krásné Graham? (oficiálny text distribútora)
(viac)Videá (1)
Recenzie (39)
Do pastelových barev křiklavě stylizovaná teenage komedie o převýchově homosexuálů v pětistupňovém „odvykacím“ programu. Jamie Babbit se daří velmi vtipně satirizovat potřebu Američanů napravovat ostatní a udávat ten „jediný správný“ směr. Chvílemi je to opravdu k popukání, chvílemi i docela odvážné, v každém případě jde o velmi zábavnou komedii, která nijak netlačí na pilu, nevnucuje se divákům a vyznívá veskrze pozitivně. [LFŠ 2019] ()
Safra, to zas byl filmek :-) Oni chtěj "napravit" homosexuály tím, že je zavřou do stejného pokoje a začnou terapii? Aha, no, dobrý zase :-D To bylo na tom nejvtipnější. Jak to asi tak pak může skončit, že? :-) Pak samozřejmě řada vtipných a zajímavých hlášek. Musím říct, že jen škoda, že režisérka nemá víc filmů, ale soustředí se pouze na seriály. Protože dva filmy je zatraceně málo. Zvlášť pokud jsou takového tématu. ()
Rodina zděšená, přátelé rozčarovaní a proč? Sedmnáctiletá Megan je vegetariánka a mezi její idoly patří holky. To může znamenat jediné: ačkoliv roztleskávačka školního fotbalového týmu, Megan je lesbička. Ale pomoc je nablízku. Nápravné centrum vedené zastánkyní tradičních hodnot a pět jednoduchých kroků k heterosexualitě. Film z počátku zdánlivě flirtuje s žánrem společenské satiry, poté se ale mění ve výbušnou, místy romantickou komedii. Formou úsměvného příběhu o centru, kde se snaží mládeže na scestí zbavovat homosexuality podobně jako drogové závislosti, se autoři filmu vyrovnávají s předsudky a zavedenými sociálními úlohami obou pohlaví. Výsledné poselství je jednoznačné: být upřímný k sobě a ostatním. Tento film je skvělá oddechovka pojatá s velkou nadsázkou, což je fajn. Nečekejte žádný zázrak, o uvěřitelnosti ani nemluvě. Další hollywoodská slaďárna útočí na naše smysly. Navíc jako plus Natasha Lyonne v hlavní roli. - "1, 2, 3, 4, you're the one that I adore. 5, 6, 7, 8, don't run from me cause this is fate." ()
Nametom mi pripominalo film Saved!. Tam sme sledovali pekelne praktiky na prisnej krestanskej skole a tu zase sledujeme praktiky v napravnom centre, ktore ma z homosexualov urobit normalnych ludi. Saved! mi pripadalo ovela lepsie, lebo malo zaujimavejsiu zapletku a aj bolo ovela vtipnejsie. Osudy ustrednej hrdinky v tomto filme prilis zaujimavy nebol a tak boli najzaujimavejsie tie sialene praktiky ktorymi chu chudakov homosexualov napravit. Su natocene dost ironicky, takze je to fakt sranda. Lenze v druhej polovici sa film viac sustredi na osudy postav a komedialna cast ide do uzadia, takze to uz taka zabava nie je. Ale celkovo je to stale zabavny film s absurdnou tematikou. Ak by bol este viac vyhrotenejsi a absurdnejsi, tak mohol byt ovela lepsi. 6/10. ()
Sympatická a neprávem opomíjená teenage komedie z prostředí střediska pro převýchovu homosexuálů, která do určité míry převyšuje spoustu tématicky podobných „výtvorů“ své doby, jelikož dokáže s lehkostí a nadhledem prezentovat v jádru tíživou problematiku, se kterou se gayové a lesby potýkají. Natasha Lyonne v hlavní roli byla roztomile nevinná a pasovala mi tam jak prdel na hrnec. Film obsahuje plno homosexuálních vtipů a narážek, ale vše je podáno se silnou satirickou příchutí, takže rozhodně nečekejte, že by šlo o nějakou oslavu homofobie. Inspirace filmy Johna Waterse je zde jasně patrná, rozhodně ale nedosahuje stejných výšin bizáru, jako je tomu u Waterse – But I'm a Cheerleader je bizarní tak akorát, aby si udržela nějakou výpovědní hodnotu. V první půlce mě to bavilo víc, v té druhé se to více zaměří na romantickou stránku filmu a tam mě to malinko ztratilo. Závěr už je klasické hollywoodské klišé, což nijak výrazně nehejtím, ale ani nemohu říct, že by mě uspokojil. Rozhodně mě to ale bavilo a tvůrcům posílám palec nahoru – už jen proto, že tento film má co nabídnout i po dvaceti letech od svého vzniku. Navíc si myslím, že podobně laděné filmy udělají pro queer komunitu větší službu než úmorná plačtivá dramata typu The Danish Girl. Silnější 3*. ()
Reklama