Réžia:
Glauber RochaScenár:
Glauber RochaObsahy(1)
Objev roku na festivalu ve francouzském Cannes, tak byl označován Bůh a ďábel v zemi slunce. Glauber Rocha natočil tento svůj druhý celovečerní film ve čtyřiadvaceti letech a jeho styl definoval jako hledání lidového filmu. Samotný děj je velmi komplikovaný, protože každá z postav se stává hrdinou tragédie a nositelem jedné všeobecně platné pravdy. Pro pochopení je třeba nastínit historické pozadí, z něhož Rocha vycházel. Severovýchod Brazílie byl zmítán v letech 1890-1940 anarchisticko-mystickými povstáními. Blízko místa zvaného Bahia v kraji Canudos, kde byl film natáčen, založil samozvaný prorok Rádce tzv. Boží město, což byla vlastně samostatná republika. Boží město se ubránilo pěti útokům federální armády, ale ta nakonec vyhrála a zmasakrovala všech 50 000 obyvatel do posledního dítěte a poslední ženy. Rocha si vybral jednu epizodu, jež mu posloužila k vytvoření podobenství o dějinách celé Brazílie. Honák krav Manuel, jemuž statkář za špatné hlídání zabavil dva kusy dobytka, podlehne našeptávání místního proroka, aby ho následoval na cestě ke spáse. Zatímco světec utěšuje zbídačelý lid proroctvím o zázraku, statkáři najímají Antonia das Mortes, pronásledovatele cangaceirů, aby černého boha-proroka zabil. (oficiálny text distribútora)
(viac)Recenzie (26)
Brazílie je tady ukázána skutečně v zajímavých záběrech a v zajímavém příběhu, který vás může překvapit svou krutostí s množstvím násilí, které je zde zobrazováno. Není to ale prvoplánové, ale jedná se o násilí, které je zde do jisté míry analyzováno, což je samo o sobě poměrně zajímavé. I tak na mě film udělal dojem hlavně hudební složkou, která dojmy umocnila. ()
Rochův radikální lidový moritát dodnes fascinuje svou v nejlepším smyslu slova primitivní formou, která právě díky tomu, že není spoutaná standardizovanými normami, může být obrazoborecky avantgardní. Nepřekvapivě může "Bůh a ďábel v zemi slunce" evokovat novějšího "Krtka" Alejandra Jodorowského, oproti němuž je klasika jen o chlup méně psychedelická a bizarně vychýlená v prvoplánovém excesu. ()
Pokiaľ sa Brazilci vo veľkom inšpirovali talianskym neorealizmom, tak na ten v tomto vysoko štýlovom filme zabudnite. Nie že by neriešil podobné otázky obyčajného ľudu, ale rieši ich formálne inak. Boh a diabol upozorňuje takmer v každom zábere na svoju formu, určite si aj po čase spomeniete na špecifické prvky kamery, strihu a na hudbu. Má "čosi" spoločné so špagetti westernom, ale nevyužíva humor. Iba brutálne násilie. Bohužiaľ tu cítiť režisérovu neskúsenosť s hercami, občas ich výstupy pripomínajú amatérske divadlo. Dejovo je to zo začiatku trochu zmätočné, tá prvá polovica je značne lyrická. Tá druhá je už akosi prečistená a všetko okato speje k záverečnej prestrelke. Je to však film z Brazílie a tak aj tá prestrelka je natočená diametrálne odlišne, ako sme zvyknutí. Veď hovorím, že na kameru dlho nezabudnete. ()
Když jsem se ptal na Rochovy hlavní nejen filmové inspirace, bylo mi řečeno, že vedle zjevných jako Ejzenštejn co do střihu a Godard co do formy byl zmíněn i Ford. Nechápal jsem, Bůh a ďábel v zemi slunce mi ale mnohé vysvětluje. Ten totiž vypadá, jako kdyby ho Ford natočil, aniž by měl charismatické herce, Ejzenštejn nastříhal a Godard napsal. U westernových tvůrců, jako je např. Ford a Peckinpah, se objevuje motiv cesty, což má co dočiňění s jejich osobním životem, a u Rochy tomu není jinak - u něj zastavení se znamená smrt, místo transcendence transgrese, výjimečná práce se zvukovými efekty, opětovně zde přechází diegetická hudba do nediegetické a naopak... Takhle nějak by vypadal western, kdyby byl spirituální. ()
Film lyrický i dokumentární, mnohoznačný a zároveň absolutní v síle svého odporu proti bídě rodné Brazílie. Svébytná poetičnost příběhu se směsí krve, víry, smrti a hladu, lyrická surovost vyprávění i jeho zobrazení je převažujícím dojmem z filmu, nesmí se ale ani opomíjet druhá stránka filmu, kterou je jeho realistická vypovídací hodnota a díky níž se z filmové fikce stává politicky angažované dílo s ambicí přispět ke změně poměrů. Dokumentární stránka nespočívá pouze v používání ruční kamery, ale i ve věrném zachycení historie brazilského Severu - tři konstitutivní prvky tamější společnosti: "coronelismo" (dle latifundistů coronéis, původců bídy drobných rolníků), "beatismo" (dle beato-svatých, exaltovaných proroků) a "cangaço" (bandité) (více viz The Cinema of Latin America, Wallflower Press, 2003, kde je o filmu dobrý a krátký text). Hlavní hrdina prochází postupně všemi stádii reálného dějinného procesu, v němž vystupovali tito lidoví rebelové proti bezpráví chudoby a moci, která ji hájí. A je opět Rochovým pozitivem, jak dobře dokázal do tohoto boje zakomponovat dobovou víru těchto lidí v boha a chiliastické vize. Jejich víra v lepší svět upínající se k nebesům však nakonec vždy končí v násilí zde dole na zemi (jak u banditi Coresca, tak i u kněze Sebastiana) a celý film je procesem uvědomění si u hlavního hrdiny toho faktu, že bůh není na nebesích, ale společně s ďáblem tady mezi námi a změna je jen na nás. ()
Galéria (8)
Fotka © Capricci Films
![Bůh a ďábel v zemi slunce - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/167/897/167897691_ml58e5.jpg)
Zaujímavosti (2)
- Při natáčení scény, kde se Manuel snaží nést kámen na hlavě, chtěl Geraldo Del Rey nést skutečný kámen. Ten měl něco přes 20 kilo a Del Rey si musel následně vzít volno na dva dny kvůli únavě z této scény. (Joudec)
- Film je založen na skutečných událostech. Corisco skutečně existoval a padl jako poslední z velkých Cangaceirů. Rocha dokonce vedl rozhovor s jeho likvidátorem, plukovníkem Rufinem, který byl předlohou pro postavu lovce Cangaceirů Antonia das Mortes. (Zdroj: Proměny westernu; pluralita žánrových, estetických a ideologických konceptů) (Tormentor665)
Reklama