Réžia:
Jan TroellScenár:
Niklas RådströmHudba:
Matti ByeHrajú:
Maria Heiskanen, Mikael Persbrandt, Jesper Christensen, Ghita Nørby, Amanda Ooms, Ann Petrén, Antti Reini, Maria Lundqvist, Rune Bergman, Hans Alfredson (viac)VOD (1)
Obsahy(1)
Prostá, ale přirozeně inteligentní Maria žije spolu se svým manželem Sigfridem a rozrůstajícím se potomstvem v předválečném Švédsku. Oč strastiplnější je život její rodiny, s o to větším klidem ho přijímá. Smířlivost však neznamená rezignaci a Maria postupně propadá fotografování, jež pro ni představuje možnost kouzlit v dobách, které magii nepřejí. Snímek rozvážný stejně jako jeho protagonistka umožňuje pozvolné naladění na dnes již nemyslitelný životní rytmus. Troell své postavy pozoruje se shovívavou láskou, nepřiživuje jejich bolest a radost dávkuje opatrně. Neblahé události, které se postavám v letech kolem první světové války dějí, vycházejí ze zlých úmyslů méně, než by nám současná zkušenost kázala. Zatímco Sigfridovu agresi chápat nelze, s jeho zlobou se ztotožnit můžeme. Snímek překvapuje i tím, jak se vzpouzí tradičním melodramatickým schématům a postavy nechává jednat v souladu s jejich náturou, a nikoli žánrovými pravidly. (MFF Karlovy Vary)
(viac)Videá (1)
Recenzie (23)
Velmi působivá severská sága, jak už tak severská dramata bývají, když se vydaří. Příběh o silné ženě proplétající se historickými událostmi kolem první světové války, se vším, co k plnokrevnému životu patří. Láskou, nevěrami, opilstvím, vězením, bídou i úspěchem. Velice podařeně je použitý pomocný motiv fotografování a fotografií, který vyprávění usnadňuje a ozvláštňuje. ()
U mne je hodnocení tohoto filmu zcela neobjektivní, protože starou fotografii mám rád. Také asi jen proto jsem se ponořil do tohoto nepříliš optimistického příběhu. Ale nakonec jsem podlehl hereckému umu hlavní hrdinky, jejíž pohled byl tak intenzivní, když se jednalo o fotografování, zvláště když předkládala své snímky místnímu profesionálnímu fotografovi. A to fotografování jistě nebyl jen hrdinčin únik z jejího těžkého života, ale též možnost zanechat zde po sobě i jinou stopu než biologickou. Moc jsem ocenil pasáž, kdy Marie fotí zesnulou dceru své sousedky. Dnes takové fotografie (zvané post mortem) jsou většinou chápány jako morbidní, ale tehdy, kdy smrt ještě nebyla tabu, byly opravdu brány jako jediná možnost jak zachovat živou vzpomínku na zesnulého, tedy nešlo o žádnou morbiditu či senzaci. ()
Už dlouho mne žádný film tak "nechytil za srdce". Po stránce vizuální skutečná lahůdka! Celý film přímo dýchá kouzlem a nostalgií fotografií z počátku 20. století, a přece zachycuje realistický příběh jednoho, ne právě lehkého života. Láska režiséra (původně kameramana!) Jana Troella k fotografii je zřejmě dána jeho výjimečným smyslem pro obraz vůbec - vyjadřuje se více obrazem než dialogem, obrazem naznačuje a říká více, než by slova dokázala. Takové filmy mne dokáží oslovit, takové mám nejraději. To všechno by bylo hezké a jistě by si zasloužilo pochvalu. Jenomže Věčné okamžiky Marie Larssonové jsou pro mne fimem naprosto mimořádným z jiného důvodu: Přináší totiž v dnešní době ojedinělé poselství o tom, že je možné, aby jeden z manželů zachoval manželskou "lásku, úctu a věrnost", a to i tehdy, kdy druhý z manželů není tomuto slibu dlouhodobě schopen či dokonce ani ochoten dostát. Až do konce mne film udržel v napětí, jestli se toto křehké poselství nějak nepokazí, jestli hrdinka "nepůjde za svým štěstím". - Janu Troellovi za tenhle nádherný film moje upřímné poděkování! ()
Na univerzitě na peďáku jsme měli jeden specifický předmět, jehož pojetí záleželo čistě na vyučujícím. A protože ten vyučující měl velice kladný vztah k fotoaparátům a vůbec veškeré vizuální technice, tak nás nechával číst jednotlivé kapitoly nebo i celé knihy o fotografii a vizuálním umění, a ty knihy byly plné fotografií z konce 19. či počátku 20. století. Byly to fotografie neznámých lidí, které někdo neznámý vyfotil, a já si u toho vždycky říkal, kolik lidských osudů se odráží v těchto starých černobílých zažloutlých fotografiích, každý z těch zachycených lidí měl jistě svůj příběh, který já se nikdy nedozvím. Ty fotografie mě fascinovaly, a když jsem se podíval na tento film, tak se mi všechny ty fotografie, které jsem v těch knihách viděl, opět vybavily a já byl rád, že tentokrát znám osud hlavní hrdinky, která tak milovala fotografie, i její rodiny, že mohu sledovat její život v počátcích 20. století a že s ní mohu prožívat všechna trápení i všechnu radost ze života. Tenhle film ve mně vyvolal tolik pocitů, že je neumím ani všechny vyjmenovat, každopádně za ohromný úspěch považuji už fakt, že mě film dokázal zaujmout, protože já nemám moc rád filmy odehrávající před 100 a více lety, ale tady ta atmosféra byla tak úžasná, že se mi film opravdu hodně líbil. Akorát možná ta dlouhá stopáž je asi jediné, co bych filmu vytknul, 130 minut je opravdu z mého pohledu pro film ze starších dob hodně dlouhá doba. Ale jinak to byl příjemný zážitek a já uděluji čtyři hvězdy. ()
Podle knižní předlohy režisérovy ženy Agnety Ulfsäterové-Troellové vznikl film o životních osudech početné rodiny, zasazené do Švédska na počátku dvacátého století. Otec je alkoholik a sukničkář, matka zase pomalu propadá kouzlu fotografie. Jejich vášně jim sice pomáhají vyrovnat se s tvrdou životní situací, pomalu však mezi nimi staví těžko překonatelné bariéry. Styl, jaký Jan Troell používá, je pak naprostým opakem. Neklade na diváka žádné nároky a v sépiově zabarvených záběrech předkládá akademicky čistým jazykem prvoplánové obrazy, jež se až příliš snadno zalíbí. ()
Galéria (13)
Fotka © IFC Films
![Věčné okamžiky Marie Larssonové - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/161/160/161160190_6146d1.jpg)
Zaujímavosti (3)
- Jako předlohu Troell využil knihu své ženy Agnety Ulfsäter-Troell, která se podílela i na scénáři. Spisovatelka, scenáristka, režisérka a herečka (a sestřenice Björna Ulvaeuse ze skupiny ABBA) je pověstná svými příběhy o silných ženách. Kromě mnoha knih se ve Švédsku proslavila zejména dokumentární televizní ságou Famna livet (v překladu Obejmi život) z roku 1992, kterou natočila na motivy vlastní předlohy, v níž využila osudy svých příbuzných. (Zdroj: Letní filmová škola)
Reklama