Obsahy(2)
Od 6. února 2008 se na ČT objevuje nový magazín – pořad RETRO. Jde o cyklus mapující design a trendy v Československu po roce 1948. Tvůrci pořadu si vzali za cíl představit divákům České televize fenomény naší nedávné všední minulosti. Tématem cyklu, který připravuje redakce zpravodajství, se tak stanou především fenomény a předměty, které nás v této době chtě nechtě ovlivňovaly – od užitných a spotřebních materiálů po aktivity a způsob života běžných lidí.
„Naše ambice je zkoumat předměty, reálie a fenomény období let 1950 až 1989 – chceme ukázat, co nás obklopovalo v každodenním životě, vysvětlit proč a najít paralely ze začátku 21. století,” říká dramaturgyně cyklu Pavlína Kvapilová. Není to nostalgie, ale reflexe, která nám stále chybí, soudí autorský tým.
Vedoucím autorského týmu je šéfredaktor zpravodajství Michal Petrov, dramaturgii mají na starost Pavlína Kvapilová a Jan Rozkošný. Moderátorské role se ujala Martina Vrbová, reportéry magazíny jsou Petra Schubertová, Bohumil Vostal a Tomáš Voženílek. V režisérské roli a za kamerou se střídají např. Filip Racek, Vlastimil Urban, Roman Šantúr, Ivan Bareš a další.
(oficiálny text distribútora)
Recenzie (73)
Televizní pořad České Televize, která nás zavede do období socialismu, ve kterém naši rodiče (aspoň teda moji) prožili svá nejlepší léta:-) Po třech dílech, které jsem s rodiči shlédl (výroba a prodej džín přesněji "rifle" v Tuzexu, výroba a prodej gramofónů a gramofónových desek) je obdivuji, jak mohli v té době žít:-) ()
Každý retrofil si přijde na své! :-) ()
Velice podařená relace, která vás zavede desítky let dozadu a společně s komentářem někdy více a někdy méně známých osobností otevře dveře minulosti. Chce vidět, jak se za socialismu žilo, co bylo v obchodech, kde se do (ne)dalo koupit? Tak si pusťte Retro. Už jen kvůli roztomile trhlé Martině Vrbové, na kterou se dá rozhodně koukat, se to vyplatí. ()
Ocenění ELSA 2009 v kategorii "Magazín", udělená Českou filmovou a televizní akademií a slavnostně vyhlášená v sobotu 12.12.2009. ()
Ukážkový príklad súčasnej nepodarenej propagandy, vlastne pardon, účinnej pre generáciu, ktorá si dobu z pred roka 1989 nepamätá. Nedá sa uprieť, že tvorcovia šikovne preplietli fakty a absolútnymi bludmi a subjektívnymi "názormi" (v zásade negatívnymi) niektorých jedincov. ()
Jedna z najlepších relácií akú som kedy videl ()
Docela povedený seriál o tom jak jsme se mívali dříve. Ovšem ne všechny díly se povedly a komentáře ve stylu, jak se žilo strašně, s tím nemůžu souhlasit.Naštěstí takových dílů zas tak moc není, a tak autory můžu spíš pochválit, třeba za díl o časopisu ABC, Spartakiádě... ()
Pořad na který se dalo koukat sice občas něco méně zajímavé ale i tak dobré ()
Pořad byl vystaven několikeré kritice za idylizaci minulého režimu v rovině každodennosti. Zabýval se totiž vývojem jednotlivých oborů, komunit a činností během komunistické správy státu a tu si většina lidí bude pamatovat jinak než prominentní disident nebo i jen řadový antikomunista, jimž Noam Chomsky vyrazil dech znevažováním jejich utrpení (Olomouc, 5. 6. 2014) poukazem k latinskoamerické verzi disidentství. Antikomunisty pobuřovala vesměs apolitická dramaturgie pořadu, pojednávajícího tu o pivovarnictví, tu o automobilismu, tu o lázeňství a rekreování vůbec. No a protože to v rozporu se zkušeností režimem okradených rodin a svobodu slova postrádajících antikomunistů nevypadá dostatečně hororově, nepřijímají takovou reflexi/nostalgii zrovna s povděkem. Podle nich konsumenti tehdejších jistot a tehdy ještě v jejich případě možného pocitu jakési ekonomické spravedlnosti nemají právo na svůj pořad, kam by se na chvíli utekli před fádním europivem, spotřebiči s třetinovými životními cykly, podvodníky, zluxusněním kdysi normálních potravinářských standardů, ubohými mzdami, nedostupnými nemovitostmi a hlavně: propagandou, že to byla doba tuhé totality, prostupující ať policejním násilím nebo kádrováním každou životní akci, totality, která měla čtyři dekády nutit kritickou množinu lidí k něčemu, co vlastně nechtěli. A to je svým způsobem propaganda, která z těch konservativně komunistických kádrů dělá úplné génie. Gramsci, jenž se poválečného reálného socialismu nedožil, se zabýval trvanlivostí socialismu opravdu seriózně a když vypracovával politicko-strategickou teorii, zavedl pojem, jemuž sovětské a satelitní státy odpovídají tím, nakolik lidově ukotvené byly: kulturní hegemonie. Byla to transakce „vy nám pokrok, my vám funkce“, která neustála až právě křiklavé nárokové manko v konkurenci s kapitalismem na sklonku normalizace. Celou nekapitalistickou éru se tu totiž rostlo a přírůstek se dělil kolektivistickým algoritmem, ale protože národohospodářské cíle padly v roce 1968 za oběť geopolitice (i kvůli agresivním Yankeeům), tempo přírůstku začalo v kontextu západních ekonomik rapidně zaostávat. Retro určitě není tu dobu přikrášlující pořad, za nímž by stáli doboví prominenti a dnešní disidenti, protože na něco takového by koncesionářské poplatky parta z ČT nevybírala. Ty jsou tu hlavně od toho, aby se z nich vyplácely všemožné obskurní aktivity a nevysvětlitelné odměny řediteli. Ani já nemohu být nostalgikem, protože tu dobu znám z dat, filmových dokumentů a ostrých hádek mezi staršími spoluobčany. Mými předky byli statkáři, kterým byla vyvlastněna půda za účelem následného scelování, a i kvůli tomu budu hladovět, až dojde na blackout. Nevyrostl jsem s půdou, kopáním brambor a sázením mrkve jsem si žádné relevantní kompetence v zemědělství neosvojil. Poznal jsem ale taky rodinu, které nikdo na majetek z prvorepublikového obchodu se starožitnostmi nesáhnul, částečně s ním pokračovala neoficiálně, dokud tradici nepřerušila z důvodu nezájmu další generace. Rodina byla bohatá, s velkou zahradou za velkým domem, mohla si vyjet do Británie i do Dánska, a přitom žádné pravidelné výhody nepožívala. Hezky poprosila. A nadto celkem jasně rozumím tomu, jak zajímavými se někomu jeví křivdy dávné minulosti s nárůstem zhoršujících se poměrů polistopadového vývoje. Proto si radši čas od času dopřeju trochu toho informačního disidentství a přečtu si třeba článek, jako je ten z 22. 7. 2020 na stránkách Argumentu: Cestování za socialismu aneb Jak to chodilo v údajném zadrátovaném koncentráku? Pavel Janíčko (akademický makroekonom a ředitel výzkumného centra pro socioekonomická studia) - CITACE: Na jedné z mých lékařských prohlídek jsem se nedávno setkal s docela sympatickou mladou doktorkou. V průběhu vyšetřování jsme lehce klábosili o koronavirové situaci a o omezených možnostech cestování. Paní doktorka z ničeho nic prohlásila, že ona sice ten „komunismus“ nezažila, ale že si teprve teď uvědomuje, jak to muselo být hrozné, když se nikam nesmělo. Na to jsem jí opáčil, že já jsem v socialismu prožil svá mladá léta a že se sice tolik necestovalo do některých exotických lokalit, ale zase jsme neměli desítky tisíc bezdomovců a milión lidí, kteří nemají prostředky, aby zaplatili svým dětem obědy, a z tohoto hlediska se mi zdá tento režim méně demokratický a méně kvalitní. Paní doktorka překvapeně řekla „Myslíte?“ a konverzace se přesunula k mému zdravotnímu stavu. ¶ Ke svému překvapení jsem ale zjistil, že i já, ačkoliv se snažím být pokud možno imunní vůči současné prokapitalistické propagandě, jsem si trochu osvojil její pohled na cestování v současnosti jako na nepochybně pozitivní posun ve srovnání se situací v předlistopadové době. Konec konců už třicet let neposloucháme nic jiného, než jak minulý režim zavíral lidi doma a ti se mohli vyžívat tak jenom na svých chatách a chalupách, aby unikli z panelákových králíkáren, takže i lidé kritičtí k současnosti se stávají obětí Goebbelsovy zákonitosti ve smyslu stokrát opakované lži, která se stává pravdou. ¶ Tak jsem si dal trochu práce a zasurfoval jsem na internetu. Odrazil jsem se od klasického propagandistického klišé současnosti v tomto znění: „Cestování během socialismu mělo u nás značné limity. Zvlášť po roce 1968 se nesmělo skoro nikam a k moři do tehdejší Jugoslávie směli jen vyvolení.“ ¶ Zapátral jsem ve své paměti a vzpomněl jsem si, jak jsme s rodiči byli u moře v Bulharsku, s manželkou pak v Jugoslávii, s kamarády v Rumunsku, se školou v SSSR, pobyty u moře v NDR a Polsku ani nepočítám a já koneckonců jsem coby student na VŠE dostal příslib a výjezdní doložku na „Západ“, konkrétně do Skandinávie. Manželka rovněž v předlistopadové době byla individuálně tři týdny se svou matkou (v té době už vdovou a průměrně placenou úřednicí) v Anglii a NSR. Celá jejich rodina cestovala minimálně ob rok k moři do Jugoslávie, manželka pak ještě s podnikem do Finska. A to nebyli v žádném případě „vyvolení“, naopak tchýně pocházela z kulacké rodiny a netajila se kritickým postojem k socialismu. Rovněž řada mých známých nejenže cestovala po různých socialistických zemích, ale dostala s různou formou i na Západ. A to samozřejmě ani nemluvě o tuzemské rekreaci, která byla zcela samozřejmě dostupná všem. Především na odborářské bázi. Na rozdíl od Západu k tomu všemu ovšem měla skutečně spousta lidí i různé rekreační objekty ve svém vlastnictví, viz skvělý seriál „Chalupáři“. ¶ Nicméně třeba je to jen můj zaujatý subjektivní dojem, řekl jsem si. Třeba jsem byl jen uplácen tím zločineckým režimem a realita mi byla skrytá. Tak jsem zavítal na stránky ČSÚ a našel jsem tyto údaje: „V roce 1988 z ČSSR vycestovalo 7,3 milionu občanů, z nichž 687 tisíc mohlo navštívit nesocialistické státy. Tuto výsadu tak měl zhruba jeden z dvaceti obyvatel tehdejšího patnáctimilionového Československa. Hlavní proud o síle 248 tisíc osob zamířil do západního Německa. Dovolenou zde strávilo 128 tisíc z nich s průměrnou délkou pobytu 11,3 dne. Druhou nejoblíbenější kapitalistickou destinací bylo Rakousko se 136 tisíci návštěvníky z Československa, přičemž 59 tisíc zde strávilo dovolenou o průměrné délce 7,3 dne. Dalšími v pořadí byly Itálie (46 tisíc, z toho 26 tisíc na dovolenou s průměrnou délkou 13,8 dne), Francie (35 tisíc, z toho 19 tisíc na dovolenou o průměrné délce pobytu 15,6 dne) a Švýcarsko (38 tisíc, z toho 25 tisíc na dovolenou o průměrné délce 18,1 dne).“ Čechoslováci vyráželi těsně před pádem komunistického režimu na dovolenou dokonce i do Spojených států. Celkem jich toto „hlavní kapitalistické hnízdo“ v roce 1988 navštívilo osm tisíc, z nichž dovolenou tam strávilo sedm tisíc občanů ČSSR. Průměrná délka pobytu byla impozantní, protože dosáhla 55,4 dne! Kolik našich občanů se z cesty do kapitalistické ciziny nevrátilo domů, již oficiální statistiky neuvádějí. ¶ Poměrně sporadické výjezdy do kapitalistické ciziny předčily milionové počty cest Čechoslováků na dovolenou do socialistických zemí. Do východního Německa odjelo na rekreaci 2,4 milionu osob, do Maďarska 1,8 milionu, do Polska 772 tisíc, do SSSR 252 tisíc a do Jugoslávie 326 tisíc. ¶ Takže v době, kdy se „nesmělo nikam“, do zahraničí v průběhu jednoho roku vycestovala polovina obyvatelstva tehdejší ČSSR. Dokonce i přes ty zadrátované hranice se dostaly statisíce lidí. Tedy když si to trochu vynásobíme počtem let „normalizace“, kdy se nikam nesmělo a na Západ už vůbec ne, tak dojdeme k několika milionům lidí, kteří se za ty „dráty“ dostali a viděli ten kapitalistický zázrak na vlastní oči. Kupodivu se nám počty obyvatelstva zvyšovaly a ti lidé se dokonce do toho komunistického marasmu vraceli. ¶ Abych své zamyšlení nějak vypointoval, nedávno jsem v TV zachytil v souvislosti s cestováním v době koronaviru jakýsi průzkum o tom, kam se chystají Češi na dovolenou. Z něj mj. vyplynulo, že 30 % lidí nikam na dovolenou dlouhodobě ani krátkodobě nejezdí. Tak mě napadlo, jestli jsme se do toho koncentráku nedostali až teď po třiceti letech triumfu demokracie a lidských práv, jenže teď není pozice těchto osob způsobena nějakými byrokratickými restrikcemi, ale sociálním apartheidem kapitalismu. () (menej) (viac)
Škoda, že je to pořad neuvěřitelně nevyvážený co se týče kvality doprovodných komentářů (fundovaní odborníci a přímí účastníci vs. povrchní dojmologie zástupců "lidu"), chybějícího kontextu, jisté manipulace či soustředění se na jeden detail, který ale skutečnou problematiku dost redukuje (typicky třeba díl o montážích, který byl prakticky jen o Kubě, ačkoliv by mnohem zajímavější bylo ukázat, jak se z ČSSR jezdilo za prací "na Západ"). Jisté opomíjení 50. a 60. let je nejspíše dáno horší dostupností archivního materiálu a asi i mizejících pamětníků, ale také zamrzí. S narůstajícím množstvím dílů se to navíc celé jaksi rozmělňuje. A moje největší výtka: Život v Československu se před rokem 1989 odehrával i mimo Prahu. ()
Pořad s obrovským potenciálem, od kterého jsem čekal mnoho. Bohužel i přes široký výběr zajímavých témat se ni "zajímavého" nedozvíte. Divná moderátorka oblékající retro oděvy a spousta nudných rozhovorů s nedostatečným množstvím informací, které jsou právě nahrazeny těmi rozhovory. I tak dávám 50% :) ()
Klasika ČT ktorá raz zaujeme a inokedy nie.Ale leväčšinou ano. ()
Zdařilý dokumentární pořad o různých fenoménech naší minulosti od roku 1948 do roku 1989, na které mnozí vzpomínají s nostalgií. Navíc provedení po technické stránce má švih a řek lbych, že se jedná o tv pořad, který zde jakoby chyběl a bylo jen otázkou času, kdy vznikne. ()
Nápad na námět je výborný, provedení bývalo také dobré, především u prvních dílů, ale po vyčerpání těch nejzajímavějších témat, zbyla často jen nostalgie a ještě navíc nostalgie po šedivosti a "divnosti" let minulých. A osobně mi právě tenhle závan minulosti často nebyl příjemný. ()
Novější díly často opakují, co už bylo ve starších, včetně scén, ale je to dobrý ohlídnutí, na které by měl národ koukat a neříkat, že za komančů bylo líp. ()
Dokumentární pořad, který není dokumentární. Nesmyslně rozstříhaná nicnedokumentující "svědectví" bez informací. Dobové záběry, které jsou využité pouze jako ilustrační materiál, ztrácejí svoji hodnotu. A proč tvůrci do stopáže 25 minut zahrnuli obsah nebo jakousi osnovu v úvodu každého dílu? Vždyť nudy je v tomto pořadu dost i bez dalšího umělého protahování. Retro divákovi většinou nepřináší žádné informace ani žádné vzdělání, pouze snůšku anonymních dobových záběrů a rádoby osobních "rozhovorů" o ničem. ()
Nostalgie socialiastické éry bez příkras a s vtipem ()
Zdařilý pořad, jehož každý díl je kupodivu jen s minimálním tendenčním zabarvením věnován nějakému fenoménu z minulosti. ()
Vinikajúce a zábavne skutočné :) ()
Mně se to líbí. Sice trošku povrchně, ale s nadhledem, to připomíná fenomény a paradox socialismu, bez toho, aby je to nějak ironicky zesměšňovalo, nebo naopak chválilo. Občasné nepřesnosti, hlavně technického rázu, odpouštím. ()
Reklama