Réžia:
Philipp KadelbachScenár:
Stefan KolditzKamera:
David SlámaHudba:
Fabian RömerHrajú:
Volker Bruch, Tom Schilling, Miriam Stein, Katharina Schüttler, Ludwig Trepte, Henriette Richter-Röhl, Mark Waschke, Götz Schubert, Christiane Paul (viac)VOD (1)
Epizódy(3)
-
Eine andere Zeit (E01)
-
Ein anderer Krieg (E02)
-
Ein anderes Land (E03)
Obsahy(2)
Berlín roku 1941. Pět přátel se touží stát hrdiny v dobrodružství, které změní tvář Evropy - a navždy změní i je samotné. Vyrovnaný a uhlazený důstojník Wilhelm odjíždí na východní frontu spolu se svým mladším bratrem Friedhelmem, citlivým snílkem, kterého mnohem víc než válka zajímá literatura. Do Wilhelma je hluboce zamilovaná Charlotte, mladá zdravotní sestřička, která se rovněž těší na své působení ve Wehrmachtu na východní frontě. Greta je talentovaná zpěvačka toužící stát se další Marlene Dietrich - a její židovský přítel Viktor stále nedokáže přesvědčit své rodiče, aby opustili Německo. Z lidských hodnot se začínají drát do popředí odvaha a statečnost - ale také zrada. Friedhelm se stane bezduchým strojem na zabíjení. Wilhelm dezertuje a je postaven před vojenský soud. Charlottina nacistická ideologie se rozpadne, když prozradí židovskou sestřičku sloužící ve Wehrmachtu. Greta zařídí Viktorovi doklady nezbytné k odjezdu tím, že prodá své tělo důstojníkovi SS. Všech pět našich přátel - a miliony dalších - chtělo být hrdiny, ale nikdo z nich se nedokázal představit, co udělá válka s jejich životy a se zbytkem světa... (Filmbox)
(viac)Recenzie (250)
Po dlouhé době slušné válečné evropské dílo a ještě z německého úhlu pohledu. Bylo moc fajn, že osudy hlavních postav se střídaly a netýkalo se to jen jedné osoby, kdy to po čase může i nudit, tady se prolínaly scény z bojiště i ze zázemí Třetí říše a nechyběli ani partyzáni a nepatrné náznaky holocaustu. Jen více takových.... ()
Nic víc než slušný TV seriál s výpravou a rozpočtem. Příběhové linie jednotlivých "bylo nás pět" často zadrhávají, a to zvlášť ve chvílích, kdy se propojují. Z tohoto pohledu je asi nejvíc skřípající závěr, který nepříliš dobře balancuje na hraně kýče. Hlavním otazníkem pro mě byla míra kompromisu, míra kompromisu, na který neustále přistupujeme. Znovu a znovu tak snižujeme laťku všeobecně přijatelného nebo toho, co vyzdvihneme nad jiné. Trochu mně to připomnělo debatu o Vyprávěj. Vlastně tu ani tak nejde o historickou interpretaci, která nebyla nějak šokující či objevná, ale o formu. Ta je bohužel určující i v tomto případě, a to ať už měl scénář sebehrubší steh. ()
2.SV je v podstatě vinou bankéřů a ekonomů, kteří ve své chamtivosti a nedostatku vědomostí, znalostí a zkušeností způsobili hlubokou hospodářskou krizi, jež vedla k oslabení zdravých zpětných vazeb, které obecně a zásadně přispívají k ochraně a bezpečnosti společnosti. Absence klidu je živnou půdou extremismu. Pokud ony zpětné vazby chybí, tak celospolečenská nespokojenost zasévá plíživě nenávist vůči skupinám, které jsou pro daný moment (či stále) trnem v patě příslušné vládnoucí skupině. Krajně vyhraněné skupiny, jejichž osobní zloba většinou pramení z příkoří, křivd, méněcennosti, nedostatku schopností a dovedností, resp. v sekundárním chápání - nedostatku peněz, moci, sexuální frustrace, ale již méně, aniž by si to ve své zaslepenosti uvědomovali, z intelektuální převahy a rigorozity, absentující od nepřekroucených a populistických formulací a tezí. Kumulací těchto skupin se možný stav ve státu snadno může dostat do patu, stát je rukojmím, což je srovnatelné s ne tak výjimečnou stávkou řidičů hromadné dopravy nebo lékařů. ___ Válka je šance pro "neestablishment". Pokud je někde demokratické uspořádání, tak oním neestablishmentem jsou běžně chápaní sociální lůzři, kriminálníci, povaleči, kteří chtějí změnu, moc a zahojení se na vládnoucí - úspěšnější skupině. Nejsnadnější cestou je diktatura, která opozici likviduje terorem. Diktatura je neudržitelná, jestliže jako stát nejste izolováni, nevymýváte lidem mozky, nešíříte strach a programově nelikvidujete opozici. Demokracii by měl člověk ze své přirozenosti chránit a napětí ve společnosti minimalizovat alokací bohatství do sociálního systému, která pomyslně zavírá přirozeně rozevřené sociální nůžky. Malé úhly rozevření jsou pracovně demotivující, velké vzbuzují nepokoje, střední cesta rozevření je motivující pro práci a klid ve společnosti. Lepší uspořádání, než zmíněná demokracie, pro běžného - mírumilovného člověka prostě není. Je to systém drahý a velice zranitelný, ale je to kýžený a rovnovážný stav pro lidskou přirozenost, zejména pokud jí netrápí pocit nebezpečí. Pokud je sociálně nespokojen, tak povětšinou postrádá nějaký ze základních pilířů deklarací, které zajišťují jeho základní práva a převraty odchylující se od demokratických principů jsou varováním číslo jedna. Demokracii, abych závěrem doplnil, lze řídit i pevnou rukou - ve vztahu k zahraniční politice, viz Ronald Reagan, Margaret Thatcher, Winston Churchill, pak je vzestup extrémismu nepravděpodobný. ___ Není pochyb o tom, že se Němci za druhou světovou válku stydí (především za holocaust, který je jen do krajnosti dohnaným povyšováním; nebýt jeho, tak by i tak brutální válka, která byla jimi rozpoutána, neměla přídech absolutního zla a například tažení na Moskvu by bylo bývalo jen dalším neúspěšným "napoleonským" pokusem, kterého pokořil nemilosrdný generál zima, který zaútočí na každého, kdo ho nebude respektovat - zasype ho 3 metrovou závějí a spálí 40° mrazem a pokud jste nalehko a máte méně svršků, než tamní bezdomovci, tak to nemůže skončit dobře a ani neskočilo navzdory stavu, který panoval po mnohaletém teroru na území bolševického Ruska) a toto stigma je bude provázet do konce věků. Je to nesmazatelná kapitola minulosti vzhledem k budoucímu uspořádání světa, ale i myšlení. A i když etnické čistky jsou nedílnou součástí !celé! historie (tzn. probíhaly, probíhají a bohužel nic nenasvědčuje tomu, že by měly přestat probíhat), tak to co předvedl nejen! Adolf Hitler, ale i Mao Ce-tung (některé odhady mu připisují dokonce prvenství - ale vzhledem k nízké rezonanci v Evropě to zapadá), Josif Stalin, Kim Čong-il, Pol Pot nemá obdoby. Bohužel nevědomí o současných čistkách v Africe, nemyslím nedávnou Rwandu, ale i v evropoidní Asii - Turecku - je často upozaďováno, podobně se to má s nedávnou Bosnou. Nyní rezonuje jen Blízký východ a IS. O Čingischánovi se už vůbec nemluví. atd. *pozn. po světě chodí cca 16 mil. jeho potomků - dohledatelný gen - čistky porobených mužů a dennodenní znásilňování žen, osobně, udělalo za 700 století své. ____/ malá úvaha o relativní důležitosti s faktorem času a místa - Nebál bych se tvrdit, že pokud by měla zůstat jediná kapitola z 20. století ve vyučovacích osnovách pro nějakou "ech budoucí generaci" - řekněme pro rok 10000 po Kristu, tak zůstane toto. Protože pochybuji, že lidé udrží v paměti něco navíc. Kdopak ví, co se třeba událo v 70. letech 17. století? (že se Vám to nezdá (tak) důležité pro dnešní dobu? - přesně, máte pravdu! a to je prosím jen nějakých 350 let ) a je ještě otázkou kde? (tedy nejen, kdy) Když někdo zná odpověď, tak jistě pro Evropu, maximálně Ameriku. V budoucnu se obávám, že nositelem historie, vzhledem k počtu obyvatel a úrovni vzdělání bude Asie, vzhledem ke kulturní dominanci možná ještě severoamerický kontinent. Evropské - "nedůležité podkapitoly" - neřku-li detaily, budou z globálního hlediska marginální. Tak jako spousta etnik, která vymizela z mapy světa - v současné době hrozí spíše úbytek díky nízké porodnosti, než-li válkami - i navzdory mediální masáži. Dnes se prostě vyplatí žít v míru a bohatnout díky technologiím a hospodářskému růstu, než dobytím území, které se minimálně na mnoho let destabilizuje. Na světě je kolem 7,5 mld. lidí. 10 milionů je obyvatel Česka (1,3 promile, každý 750-stý člověk na světě je Čech, kdežto 60% obyvatel je v Asii, tedy cca 2 lidé ze 3 a vzhledem k soustavné kolonizaci Afriky Čínou to bude brzy přes.). Již teď jsme malinký a co teprv s odstupem času. Američané, ale i jiní, dokáží přiřadit naši republiku maximálně ke kontinentu a to mají kolikrát problém s Čečnou nebo Československem. Obráceně to platí stejně tak a to nemluvím o provinciích v Číně, Indii nebo alespoň městech, které svoji velikostí a významem jsou se svoji aglomerací, kolikrát - ekonomicky - důležité jako například celá Visegrádská čtyřka. /____ Jsem rád za to, jak film zobrazil válku, protože válka je pořád stejná (jak se říká ve Falloutu), i když jiná. S historií se to má stejně - historie se opakuje. Je to jak s módou. I když se něco vrátí, tak lehce pozměněně. Liberalismus je bohužel příliš měkký vzhledem k současnému světu. Svět totiž není jen západní Evropa. Co funguje zde, vzhledem a k minimálně kulturním rozdílům, nemusí fungovat, resp. nefunguje jinde. ___ Film se také dotýká nesmyslnosti války jako takové. Být figurkou v subordinovaném systému, kde si vrchní honiči ega hrají s vláčky a pistolkami a zaštiťují se ideály, které potlačují vlastní méněcennost za cenu nespočitatelného množství životů cizích - "nepřátel". Války vedou ke srážení hřebínků, ale zejména slouží k upouštění páry, na které se ti, kteří posléze rozhodují o vašem životě, nebyly schopni dohodnout. ___ V podstatě rozmíšky jsou směšné a podle některých teorií je to důvod, proč pro nás ve vesmíru není doposud známý jiný život. Poněvadž rozmíšky vyspělejší společnosti vedou k její záhubě, protože než se stihne rozšířit na vzdálenosti větší, než je planeta, popř. mateřská sluneční soustava, tak se sama zničí. Život je boj, ve smyslu dynamické rovnováhy systémů, které pokud se nevratně destabilizují, tak vedou v lepším případě ke stagnaci, popř. úpadku. ___ Pokud jsou lidé vychování v míru a pokoji, tak i když mají násilnické sklony, tak se v nich neprobudí. A jak zaznělo několikrát ve filmu - "válka v nás probudí jen to nejhorší" - čili sebehorší rodiče ji nepředčí. Bohužel mnozí nejednají racionálně, ale pohání je nenávist, která v kombinaci s nízkým vzděláním udělá své. () (menej) (viac)
Opravdu výjimečná minisérie o pěti přátelích, kterých navždy změní osud druhé světové války. Skvělé prostředí, strhující bitvy (zvláště pak Kursk) a poutavý děj - to všechno dělá z tohoto nenápadného německého díla výjimečný snímek. Ono vlastně nikdy není na škodu vidět druhou světovou válku z té "druhé" strany. Pro polskou prokuraturu, která označila způsob zobrazení Zemské armády (AK) jako "urážku na cti" bych snad jen vzkázal, až se podívají do vlastního svědomí ( viz. film Pokłosie). Až na někdy zvláštní "potkávací náhody" hlavních protagonistů filmu nelze nic vytknout. ()
Většinou si omezuju vyhledávání filmů na ČSFD na kategorii "film", tentokrát jsem tam dal i kategorii "TV film" a nestačil jsem se divit. Ano je to televizní, upovídané, až příliš chtěné a závěr horší, ale kde jinde uvidíte film o náccích z pohledu nácků. A ještě se z nich udělají (skoro)oběti. Zajimavé a neobvyklé. A právě toto vyhledávám. Poláci a Rusové nebudou nadšeni. ()
4,5**** Tato německá filmová série vyvolala velkou kontroverzi, diskuzi i pohoršení a v některých zemích je a bylo tlačeno na její stažení. Je snadné soudit lidi a historii s pohledem na zpět. Jak ji ale vidí ti co v ní právě žijí a věří ? Věří systému, věří poplatným ideíím a jsou tvární - mladí..? Kdysi jsem se zařekl, že už mám plné zuby filmů z druhé světové války, kde filmařský kánon nevybočuje a poslušně sleduje očekávanou linii "západní patriotně-propagandistické etiky ponořené do brutality s nádechem pohádky". Tady jsem byl překvapený a pořád na to musím částečně myslet. NAŠE MATKY,NAŠI OTCOVÉ je velmi výmluvný název pro tento hořký film, který je sice uveden trochu křečovitě kýčovitým začátkem, kdy pět mladých přátel žijících v nacistickém Německu má své lásky, iluze, sny a plány. Ty jsou postupně ale rozcupovány na kousky a pošlapány syrovou realitou války, která je ve vyznění tohoto největší hnůj, ať už jste na jakékoliv straně. ()
Jo,jo....podobných válečných slaďáren jsem už na základce viděla nepřeberné množství. Jen ti vojáčkové tehdy mívali jiné uniformy. Asi jiný gang,co? :))) Ale celkem chápu, proč se nám v posledních letech rodí tyhle absurdní dílka o "fašismu s lidskou tváří". Dál bych už jen opakovala vše.co napsal Zeck. ()
Tak 4,5 - 5 hvězd. Trochu mi vadily ty náhodné možnosti setkání, ale jinak atmosféra války byla na jedničku (podtrženou). Bez kýče a patosu (skoro). ()
Výborný průřez německou stranou války, který ukazuje rozmanitou povahu motivace německých občanů. Jasně dá se argumentovat, že je potlačená nacistická ideologie, ale je třeba si uvědomit, že je zde zobrazen Wehrmacht, který nebyl prolezlý nacismem jako takovým, ale stál opravdu na vlastenectví a odčinění Versailleské zrady. Fanatismus Němců neprošlých frontou je zde vidět, i když to nejsou nacisté - víra v konečné vítězství, v neomylnost Vůdce. Jistě našly by se i oslí můstky a nepravděpodobné náhody, ale je to film a ne historická rekonstrukce. ()
Ve válce nejsou strany dobré a špatné. Ve válce jsou pouze strany vítězné a poražené. A vítězové píší dějiny. A přesně proto je tento film takovým unikátem. Nejenže je napsán stranou poraženou a celosvětově považovanou za špatnou i se všemi jejími příslušníky bez jakýchkoli rozdílů, ale především je napsán s velkou pokorou, sebereflexí, pokud možno co nejvíc objektivně a hlavně lidsky. Němečtí tvůrci na sebe byli tvrdí, ale stejně tak na všechny ostatní. Kdyby se se svojí historií a zvláště jejími hroznými částmi uměly takhle dobře popasovat všechny země, byla by to nádhera. Hlavními hrdiny je pětice kamarádů, docela obyčejných mladých lidí, kterým měla patřit budoucnost. Prožívají neobyčejné příběhy, jejichž konec nám má ukázat, že ty skutečné zrůdy zneužívající systém a události pouze a jen ve svůj prospěch, ti co mají na svědomí ty největší zločiny, které dělali naprosto dobrovolně a mnohdy s nadšením nakonec ze všeho vyváznout úplně v pohodě. Stačí pouze včas převléct kabát. A normální lidé se svými dobrými i špatnými rozhodnutími na válku stejně doplatí ze všech nejvíc. Zničí jejich životy, ať už zemřou nebo přežijí. A nic už nebude jako dřív. Tleskám ve stoje a utírám si slzy. Už hodně dlouho mě žádný film nerozbrečel, ale této trojdílné minisérii se to povedlo. I to je známka mimořádně silného příběhu, jenž nám byl skvělým filmem zprostředkován. ()
Až na drobnou chybku se Šumavou na konci, nemám co vytknout. Není moc kvalitních filmů co by ukazovaly válku z pohledu Němců, takže paráda. ()
Pět přátel z Berlína je v červnu 1941 v optimistické náladě. Wilhelm a Friedhelm sice právě rukují na ruskou frontu a Charlotte nastupuje jako zdravotní sestra k vojenskému lazaretu, ale válka přece do vánoc skončí, jak pravil führer. Greta a Viktor zůstávají doma. Z Grety má být slavná zpěvačka a Viktor je Žid, takže jeho osud je zpečetěn, ale ještě to nechápe. Po čtyři a půl hodiny pak sledujeme, jak si naši hrdinové vedou a jak od naprosté euforie začínají propadat skepsi a zmaru. Válka mění charaktery lidí a nejvíce je to vidět na Friedhelmovi, z něhož se z intelektuála a knihomola stává vraždící bestie! V ději jsem nenašel jediné hluché nebo slabé místo. Samozřejmě někomu může vadit, že těch náhod, kdy se po čtyři léta naši hrdinové setkávají na různých místech a v různých časech, je moc, ale podle mne to přispělo ke kvalitě filmu. Takže lecčemus nemusíte tak úplně věřit, ale je to natočeno natolik poutavě a zajímavě, že tomu musíte drobné přešlapy odpustit a hodnotit nejvyšším počtem hvězd. Zaslouženě! ()
Velice zajímavý příběh a dost jsem to hltal. Zároveň mi stačí si to pustit jednou za rok. To německé vyprávění se mi líbilo, tohle vidět v originálu se mi prostě vyplatilo. Nejvíce mě zaujala postava Grety a Friedhelem. ()
Tahle skromná mini série obsahuje dobrý příběh a skvělou akci, která až v určitých silných momentech připomíná Band Of Brothers, což je rozhodně plus. Film, jakožto primárně posazený na dialozích a vztazích mezi postavami překvapivě neobsahuje žádná výrazná klišé, možná hudba mohla být celkově lepší nebo alespoň výraznější, i když moment, kdy (spoiler!) Fridhelm kráčí směrem k Rusům je znamenitý. Zprvu jsem nevěděl, jak přesně mám film brát, jestli spíše realistickou adaptaci druhé světové války nebo spíše jako příběh pěti kamarádů, kde válka hraje spíše vedlejší roli. Tak nějak balancoval mezi těmito dvěma možnostmi, až jsem si ve třetím díle vybral tu druhou a tudíž jsem dostal kvalitní zážitek. ||80%|| ()
Nemcov mi nieje ľuto a židov tiež nie takže neviem kde je tam tá dráme.....nuda a pičovina ()
Pěkný německý televizní počin, akorát že mne nepřirostla k srci žádná z postav. Asi nejvíc jsem fandila Gretě, zvlášťě pak při její cestě do Ruska, ve vězení. Bylo nás pět... 4* ()
Naplno súhlasím s výpovednou hodnotou a posolstvom a dokonca aj film bol na veľmi dobrej úrovni. Absolvoval som povinnú vojenskú službu a veta, že vojna je čakanie na jedlo a každé nové ráno je viac, než pravdivá. V skutočnej vojne to platí rovnako, avšak s tým, že človek pravidelne nejedáva za stolom, ráno sa nezobúdza v posteli a domov sa málokedy vracia živý. ()
Výborně natočeno. Je potřeba si uvědomit, a tahle série to ukazuje v úplné nahotě, že ne žádní neurčití nacisti/fašisti, jak se rádo říká, ale běžní Němci bojovali a dělali ta zvěrstva. A to jen proto, že pustili k vládě populistického psychopata. Pak už neměli moc na výběr. Z toho bychom se měli poučit. ()
Můžeme si o německé televizní tvorbě myslet co chceme, jedno jim ale upřít nemůžeme. V žánru válečných filmů nemají Němci ve světě konkurenci. Pokud tedy pro Vás není problém podívat se na Druhou světovou válku z pohledu "druhé" strany... ()
"Každá válka je jiná, než ty předchozí, a úplně jiná, než ta, kterou si představujeme." Počet obětí padlých na frontách II. světové války: 22 756 700, počet obětí padlých v koncentračních táborech II. světové války: 5 754 000 ********************************************************************************************************************************* Film, tedy správně třídílnou sérii, se až bojím komentovat, jakoby každé slovo mohlo být poskvrnou dokonalosti vybroušeného skvostu. Toto dílo tu chybělo celé dvacáté století, a tak jsme ho potřebovali. Pro mě osobně je každý válečný film filmem protiválečným. Tento je jím však závratně hyperrealisticky, bez patosu, na který ve sledu událostí není čas, avšak nikoli na úkor niternosti pocitů, jež dopadají uprostřed strhujícího víru bez uspěchání do stejné hloubky, do které se kdysi propadly životy mnoha lidí, aby se od ní pak pomalu a těžko odrážely celé následující generace. Generace našich otců, matek, a nás. V tomto smyslu je film výpovědí o válkách obecně, o stopách, jež léčí děti a vnuci, o zátěži, kterou každá válka uvalí vždy na mnoho generací, uvnitř v poznamenaných duších a venku v překotnosti, jíž se svět na oko snaží s minulostí vypořádat. Dílo dává podrobně nahlédnout do procesu proměny psýché pod tíží války, což je v době míru, plných talířů a televizních estrád nepoznatelná a neocenitelná zkušenost, a velký dar. Noříme se do duší lidí na frontě a zažíváme spolu s nimi duševní zvraty, poznáváme dosud neznámá epicentra nových zkušeností, jiskry nového vědomí (doslova), náš mozek roste spolu s nimi a my chápeme, poprvé od poslední války chápeme - co vede lidi do válek, a co je z nich odvádí nenávratně pryč. Mně samotné film pomohl zodpovědět několik otázek, na které mi odpovědi dosud chyběly. Například, co nutí davy vojáků na frontách k tomu, aby na sebe opravdu útočili, i když po určité době strávené na bojištích řada z nich ve válce pokračovat nechce a povely nadřízených ani původní ideje nejsou již skutečnou motivací. Vždy jsem se domnívala, že jde o davovou psychózu, v níž tón udává hrstka doživotně přesvědčených, ale vůbec to není tak jednoduché. Důvody leží víc v osobní než v kolektivní úrovni. Zdá se, že tváří tvář nevyhnutelné smrti je boj tady a teď, plnění rozkazů, dokončení úkolu, pokračování ve známém, v bytí na místě, ke kterému jinak chybí vztah atd., za určitých okolností to jediné, co dává celé situaci smysl. Zoufalá snaha mít onen opěrný bod, tj. smysl života, i v takovém životě, který se jím již často nezdá být, je stvořitelem činů, hybatelem, skutečným důvodem, motivací. Smysl člověku dává řád a bez řádu je psychologicky velmi obtížné žít i v mírových podmínkách. Ochraňuje také před strachem ze smrti. Vložit umělý smysl do nesmyslné situace je sice iluzorní, virtuální, nepravdivé, a často v rozporu s původním přesvědčením, ale může to být to jediné, co v dané situaci zbývá. Proto se nakonec dobrovolně a třeba až fanaticky účastní vykonávání rozkazů, útoků i bojů i ti, proti jejichž vůli ony situace původně vůbec vznikly. Vzniká úplně nový smysl života, jinde nepoužitelný, tady je ale jedinou záchranou. I proto se člověk někdy ve válce stává někým "úplně jiným". Tato linie příběhu mladšího z bratrů Friedhelma (Tom Shilling) je ve filmu jednou z nejhlubších a mně osobně přináší největší poznání. Dílo zdaleka nevyznívá tak beznadějně, pesimisticky a rezignovaně jako většina filmů o hrůzách koncentračních táborů. Spíše je tomu, přes všechen ten děs, naopak. Je v něm pohyb, směřování do budoucna, vývoj, zkušenost, očekávání, zítřek. To, že se děj filmu neodehrává ve známém a často prvoplánově pojatém prostředí koncentráků, je paradoxně osvěžující. Právě na frontách zemřela velká většina obětí války (viz čísla nahoře), a to v morálních dilematech a hororech nesrovnatelných se zcela jiným typem břemene pomalé smrti v koncentračních táborech. Je nespravedlivé vydávat za největší a jediná utrpení ta z koncentračních táborů, stávající filmovou tvorbou takový obraz skoro vzniká. Unsere Mütter, Unsere Väter je divoká, pružná a kolotavá směsice příběhů, jako řeka se valí pořád dopředu, vtahuje do děje jako skvělá detektivka, postavy se vyvíjejí v dramatické rychlosti, která odpovídá rychlosti, s níž poslední válka nenávratně akcelerovala vnímání času a umožnila tak mentální nástup toho, čemu dnes říkáme pokrok. Skvělé je i realistické vykreslení pozadí partyzánských venkovských skupin (zde polských), které v detailech (včetně militantního antisemitismu) až mrazivě odpovídá osobnímu vypravování mých příbuzných, jimž bylo dáno podobná prostředí za války také poznat. Zajímavá je namátkou také postava ukrajinské Židovky, doktorky Lilijy a jejího vypořádání s pomstou vůči Charlotte, která ji vlastně jen z nedospělosti a nezralosti poslala na smrt. Nedalo mi nezamyslet se nad tím, jak by se takový zajímavý osud vyvíjel později za stalinských čistek. V závěru nezbývá než zmínit omračující výkony německých herců, kteří dnes patří dle mého soudu k tomu nejlepšímu, co světové herectví má. Nejvíce mě osobně zaujal tradičně vynikající Tom Schilling, jeden ze současných největších světových talentů, a pro mě dosud neznámý Ludwig Trepte. () (menej) (viac)