Tři spory
Réžia:
Ludvík RážaScenár:
Jaroslav DietlHudba:
Vadim PetrovHrajú:
Luděk Munzar, Marta Vančurová, Václav Postránecký, Václav Voska, Eduard Cupák, Rudolf Hrušínský, František Němec, Marie Brožová, Jaroslav Horák, Milan Mach, Richard Záhorský, Jiří Němeček (viac)Obsahy(1)
První ze tří televizních her o osobnostech spjatých s Národním divadlem, z nichž každá musela za svůj umělecký názor bojovat, je věnována architektu Josefu Zítkovi (L. Munzar). Po požáru Národního divadla v srpnu 1881, který celý národ prožívá jako národní katastrofu, ujímá se profesor Zítek rekonstrukce divadelní budovy v zjitřené dobové atmosféře. Snadno se dostává do sporů o svou novou koncepci a je nucen čelit nejrůznějším útokům nejen na své rekonstrukční plány, ale i na svou osobu. Vzhledem k tomu, že Zítek nechce a podle svého svědomí ani nemůže vyhovět připomínkám, které jeho plány oklešťují a znehodnocují, projektu na obnovu Národního divadla se vzdává. Jeho nástupce, architekt Schulz (E. Cupák), však provede stavbu divadla v jeho intencích. Zítkovu ženu hrála M. Vančurová, sochaře Schnircha V. Postránecký, doktora Riegera V. Voska a další. (Česká televize)
(viac)Recenzie (12)
Budiž... ()
Pokud si dobře vzpomínám, jedná se o další z vrcholných Dietlových tekevizních scénářů z roku stého výročí obnovy a slavnostního otevření Národního divadla. Akademická samozřejmost historicistické budovy na nábřeží největší české řeky i stejně jistě působící skvělá výtvarná úroveň interiérů nic nevypovídají o velkých bojích zapomenutých estetických revolucí předminulého století. Architekt Zítek, osobnost, která víc než plodně zasáhla do podoby nejen Národního divadla, ale i jiných českých měst, je ve skvostném Munzarově podání - zřejmě jedné z jeho vůbec nejlepších hereckých kreací - výstižně podán jako tvůrčí člověk klopýtající o někdy i velmi sterilní postoje prestižních mužů, kteří sami o sobě nebyli ani zanedbatelní, ani výrazněji anachroničtí. Portrét předního muže výrazné profese i po čtvrtstoletí strhává silou kresby, hloubkou vhledu i nadčasovostí příběhu a života, který by jinak byl - nepochybně neprávem - zcela zapomenut. Rozmluva přes staletí je i dnes plně současným rozhovorem. ()
Celkově báječný až vynikající triptych na téma ze zákulisí ND byl zahájen touto kapitolou z doby po požáru. Nutno se pokochat, nenásilnou formou se vzdělat a již spěchat k další epizodě! Jinudy není možná. ()
Luděk Munzar exceluje, tyhle tvrdé postavy mu vždycky šly (a Jaroslav Dietl je vždycky uměl psát). Také zbytek obsazení je první liga, od Rudolfa Hrušínského přes Eduarda Cupáka po Václava Vosku, a celkově mi Spor architekta Zítka dosti připomněl České století - kvalitou i provedením. ()
V zfilmované historii kolem stavby Národního divadla a osudu architekta Zítka se odehrává příběh plný statečnosti a tvrdohlavosti. Profesor architekt Josef Zítek je prototypem postavy uznávaného člověka, který si pevně stojí za svým a svědomitě bojuje za prosazení svého konceptu práce s důrazem na kvalitu a honosnost bez podlehu komerčních záměrů "vyšších stran". A nebrání mu v tom ani meze rozhádání si některých přátel a kolegů. Poselství: i uznání prohry je vítězstvím... Řekl bych, že takových lidí v uměleckém a profesijním světě je snad stále dost i v reálním současném světe. // No a když v takovém příběhu se skvěle napsaným scénářem Jaroslava Dietla objeví celá řada vynikajících herců a volba hlavní role padla na Luďka Munzara (zase nádherný herecký koncert), tak to špatně dopadnout rozhodně nemůže. Za mě nejlepší díl této historicko-vzděláváci trilogie z historie Národního divadla. Trochu mi přijde, že pan Munzar tady hrál prakticky sám sebe. To ovšem v roce 1981 ještě nemohl tušit, že za pár let přijde politický převrat v podobě Něžné revoluce, kdy po neshodách s vedením sám dobrovolně milované divadlo opustí, i s řadou dalších kolegů. Podobně jako víc než 100 let dozadu Josef Zítek. ()
Profesor Josef Zítek (1832 – 1909) je označován za nejvýznamnějšího českého architekta 19. století a rovněž patří k nejznámějším architektům naší kulturní minulosti. Zásluhu na tom má především jeho podíl na stavbě pražského Národního divadla. Události, které nakonec vedly k tomu, že byl Zítek nucen vzdát se plánované rekonstrukce divadla po jeho požáru na konci srpna 1881, popisuje velmi přesvědčivě první epizoda tohoto volného cyklu televizních inscenací režiséra Ludvíka Ráži. Volba, kdo se stane představitelem tvrdého a neústupného architekta, padla na Luďka Munzara, který zas a znovu potvrzuje, jak vynikajícím hercem je. V menších, i když výrazných rolích se zaskvěli ještě Václav Voska, Rudolf Hrušínský, Eduard Cupák či Marta Vančurová, která sehrála roli Berty Lippertové, Zítkovy německé manželky. ()
"Já nemám dostatek vůle k přijatelným kompromisům," říká architekt Zítek když se rozhoduje rezignovat na práci na rekonstrukci Národního divadla. Musím říct, že v porovnání se zbývajícími částmi této jinak zdařilé trilogie příběhů Národního divadla, mě tato inscenace nijak zvlášť nezaujala. Nevím, zda to bylo díky pro mě trošku nesympatickému charakteru Zítka, který mi přišel arogantní a namyšlený (s výjimkou závěrečné scény, kdy zašel za profesorem Schulzem s omluvou a prosbou aby projekt dokončil) nebo díky až poněkud afektovanému či přepjatému herectví Luďka Munzara v hlavní roli. Velkým plusem této inscenace (jakož i celého cyklu) zůstává angažmá celé plejády skvělých herců (zde např. Václav Voska coby Rieger). Taky bych ocenil velmi chytlavou hudbu Vadima Petrova. ()
Moc krásný příběh o architektovi který ma za úkol rekonstrukci Národního divadla po požáru.Architekta famozně zahral nezapomenutelně pan Munzar.Hold takových herců už nebude. ()
Bohužel s Luďkem Munzarem to celé dost roste a padá. Ale to se tak trochu dalo čekat. Jaroslav Dietl nepřekvapil. ()
Asi bych měla příběh brát víc umělecky, jenže v něm nevidím víc než "jak si narcis sám podřízl větev pod nohama". ()
Plný počet ...a to především za Luďka Munzara a scénář pana Dietla ... ()
Při volbě představitele hlavní postavy nešlo jinak. Munzar je zde svým naturelem tou nejlepší volbou. I ostatní herci se činili, ale jeho hlavní rolí byli zastíněni. Tolik tvrdohlavosti, neústupnosti, posedlosti, zpupnosti a až arogantního egocentrismu, které patrně Zítka charakterizovalo, by jiný herec těžko přesvědčivě ztvárňoval. A o tom a také o tom k čemu to pak vedlo, tento příběh vlastně byl. Historické skutečnosti mi známy nejsou, ale pokud to bylo tak, jak zde popsáno, je třeba "pochválit" profesora Schulze za zdařilý kalkul. :-) Rovněž jediný a nejlepší přítel Schnirch nevyšel naprázdno... ()
Reklama