Réžia:
Fatih AkinScenár:
Fatih AkinKamera:
Rainer KlausmannHudba:
FM EinheitHrajú:
Jonas Dassler, Margarete Tiesel, Katja Studt, Marc Hosemann, Martina Eitner-Acheampong, Adam Bousdoukos, Victoria Trauttmansdorff, Uwe Rohde (viac)VOD (1)
Obsahy(1)
Nekompromisný portrét zvráteného psychopatického násilníka ovládaného nenávisťou k ženám, sexuálnou nenásytnosťou. Zároveň sociálna štúdia o odvrátenej strane vtedajšieho ekonomického zázraku v Nemecku, kde jednotlivci zmietaní vojenským a povojenským chaosom trpeli úplným nedostatkom sebadôvery. (Film Europe)
Videá (2)
Recenzie (304)
Německý režisér Fatih Akin ( Odnikud) nám představuje portrét násilnického sériového vraha, který chová nenávist k ženám a řádil v Hamburku v 70. letech. Jonas Dassler je v roli perfektní a ta poměna sympatického mladíka v slizkého magora díky skvělému make upu je úctyhodná. Film je velmi autentický, natočený retro stylem a odehrává se buď v bytě nebo v místním pajzlu, kde Vám nebude sympatický vůbec nikdo, protože se tam vyskutuje tehdejší odpad společnosti. Hlavní hrdina zabil celkem 4 ženy, avšak vraždy jsou mimo záběr, takže spíš než samoúčelné násilí režisér prezentuje psychologický tlak na diváka a jistou syrovost a špinavost si film rozhodně udržuje už jen díky prostředí či uskladňování mrtvol v bytě. Doufal jsem, že to bude o něco odvážnější, ale i tak pro fanoušky sériových vrahů se jedná o povinnost. 65% ()
Honka: Portrait of serial killer..... Za 4 rudé, ale jen s obrovským sebezapřením a zapojením všech nouzových okruhů objektivity.. Ten film je sice nesporně kvalitní, ale prostě 90% scén jsou věci co jsem fakt vidět nepotřeboval. Zmar, špína, smrad, rozklad, fleky od potu, zvratek, chcanek, krve... Povislé párky, povislé šuliny, povislé kozy, povislé špeky.. Deformace, retardace, deviace.... Jako film na rozbourání popkulturní romantizace sériových vrahů, je to myslím geniální. ()
(80%) Fíha, tak to byl teda masakr! U ZLATÉ RUKAVICE, to je film, který se jen tak nevidí. Upřímně, ani jsem nevěděl, jak to mám zhodnotit (kolik mám dát hvězd a procent), ale nějak jsem se rozhodl. Za tento odvážný německý počin, bych měl dát 5/5*, ale přeci jen ta brutalita a nechutnost byla tak trochu moc, až se mi trochu zvedal žaludek, ale co. Víc bych filmu nevytýkal, jen některé scény (třeba to dění v hospodě), bylo takové divné, ale co už. Nejvíc můžu vyzdvihnout vizáž a chování hlavního herce Jonase Dasslera, který sehrál roli psychopatického, opilého podivína přímo na výbornou! To jak mluvil, motal se po x panácích – to bylo něco. Samotné násilné scény, na kterých se ten onen psychouš dopouštěl na ženách, byly někdy nechutné. Našlo se tu i dost přisprostlých hlášek, kdy jsem se u některých málem posral smíchy. Závěr filmu byl dokonalý. Opakovaně si to pouštět nebudu, přeci jen by mě nebavilo opakovaně sledovat devastaci starých, ztroskotaných žen. I mě šokovalo jaké detaily nám němci naservírovali. Vidět šílencův penis, prsa 60-70 letých ženských …. No to chtělo fakt kuráž něco takového natočit. Mám nakoukáno dost filmů, takže jsem to po psychické stránce přežil bez úhony, ale i tak je to silné kafe, které ale musím němcům nechat, netradiční a originální počin to je. A ještě prý podle skutečnosti? Uf ….. Rodina Hewitova v Texasu se může jít zahrabat. ;) ()
Samoúčelná sázka na odpornost. Nejnechutnější v tomto případě nejsou zvrácenosti, které Honka svým obětem provádí, protože ty se odehrávají celkem logicky mimo záběr, ale k zblití jsou tady především postavy odhalující věci, které nechcete vidět a pronášející věty, které nechcete slyšet. Někdy to vychází, jindy zase ne. Jako portrét film každopádně příliš nefunguje, protože mu chybí komplexnější pohled na hlavní postavu, což je škoda. Každopádně Dasslerův výkon stojí za pozornost a málokdo by řekl, že se pod zdeformovanou maskou opilého úchyla skrývá čtyřiadvacetiletý hezoun, čímž skládám hold i maskérům. Ale to na víc než na lepší průměr nestačí. 60% ()
Hnusu úhlavní postavy, jejího bytu a prostředí, v němž se pohybuje, je protikladen okolní svět esteticky co nejnenezávadněji, jakožto čistý, zdravý, ba hezký – srov. nové zaměstnání či domácnost přistěhovaleckých sousedů. A především samozřejmě ženy – uvnitř Fritzova světa staré zdevastované brécy, vně krásné mladé dívky – srov. scénu před gymnáziem, sousedovic dceru a ovšem vysněnou „řeznici“, jejíž zjevná, i v tvář vepsaná indolentnost ji činí Fritzovým milenkám podobnou, a jejíž poměr ke studiu ji možná udržuje nebezpečně blízko hranice dvou světů… Hranice, k níž ji jiným způsobem, řekněme v jiné dimenzi, bezprostředně přibližuje nesmělý a veleslušný zamilovaný spolužák, takto neodolatelně přitahovaný pajzlem U zlaté rukavice ve vykřičené čtvrti. Tento Willi nám může, sledujeme-li zde vše okolní v protikladech, posloužit jako protiklad hlavního hrdiny. Že je to protiklad poněkud tristní (až nezdravá absence agresivity), možná patří k důležitým výpovědím díla. Stejně jako znepokojivě bezprostřední dosažitelnost oné hranice, jak je naznačena v postavách spořádané, životem zklamané uklízečky Helgy a jejího nezaměstnaného manžela. Toho s Fritzem spojuje zásadní problém - alkohol. Abstinující Fritz se chová velmi slušně a s trochou útrpnosti se dá říci i zdvořile. Ale nenechme se, byť je pozoruhodné, že, jak se zdá, žádnou z obětí si Fritz domů nepřitáhl s úmyslem ji zavraždit, mýlit – chlast není viníkem toho, co se děje, nanejvýš je tak vykonavatelem. V kratičkém obrazu nepijícího Fritze doma v bytě se odhaluje vnitřní bezprizornost a prázdnota, již právě chlast a libido nejsnáze zaplní. A jak říká misijní pracovnice – každý červík se snaží podle svých sil. Film U zlaté rukavice totiž celkem nezobrazuje nic nenormálního, pouze normální záležitosti a procesy v nenormálně krajní, resp. „spodní“, doslova tedy infernální variantě. Že přesto mluvím o „dvou světech“, je stejně oprávněné jako rozlišení nebe, země a pekla na škále nejvyšší – nejnižší. Zjevná, filmem předkládaná protikladnost, nestaví ale onen okolní svět jako superiorum. Tady ale zase jednou narážím na mez, za níž bych už musel přemýšlet, což mi moc nejde. Také Willi rozhodně není Fritzovým protikladem ve smyslu superiority; takovým protikladem by mohla být postava misionářky, která zde však nefiguruje jako vlastní subjekt (či chcete-li objekt děje), nýbrž čistě jako (epizodní, leč velmi významný) aktér - ano, vlastně právě proto je vhodným "superiorním" protikladem Fritze Honky. Pokračujeme-li v tomto pohledu směrem na Williho, najednou nevypadá jako protiklad, ale spíše jako "protějšek" - bez chlastu je i Fritz vlastně slušňák a absence odvahy je jim společná, jakož i gravitace Zlaté rukavice a táž indolentní dívka jako eminentní objekt zájmu. Všejednotnost světa je ve filmu naznačena kalendářovými moudry a ustálenými rčeními v ústech rozličných postav (srov. též pohotovou mluvu misionářky a jednu její hlášku později Fritzem obměněnou). Trváme-li na dvou světech, pak jsou umně propojeny dobovými kýčovitými, odporně sentimentálními songy, mezi něž náš božský Kája, zvláště ve spojení s němčinou, bezvadně zapadá. Ostatně zmíněná „hezkost“ vnějšího světa též hraničí s nevkusem až kýčem – oproti tomu Honkův byt je mi ladným estetickým zážitkem - což na rozdíl od Verbala myslím vážně. Že je zde prostředí podávané jako hnusné (byt, pajzl) zobrazováno ve výrazné estetické kvalitě (souznící s retro vycizelovaností), může být pokládáno za slabinu díla (chce-li působit naturalisticky), ale i za přednost (skýtá pohled, který nám v reálu obvykle chybí). Celý film je velice hezký, skvěle vybudovaný, skvěle využívá i jakoby nedokonaných momentů a zdánlivě nevyužitých rekvizit (služební pistole). Tuto kvalitu má i výtečné finále, ačkoli (SPOJLER) jsem očekával, že efekt očistného ohně bude přesně opačný – že vše shoří (zvláště když k prozrazení už mohlo dojít na základě prosakujících červů). Ocenit je třeba i to, že autoři nezvolili oblíbený postup, kdy je teprve postupně odhalována zločinná žumpa zdánlivě neškodného srábka, ale ani naopak nás doatečně nekrmí hledáním jeho tzv. lidské stránky (čímž ji nepopírám, jen na ni nejsem zvědavý a hlavně to tu už asi mockrát bylo). „Normálnost“ Fritzovy hnusoty a nízkosti také rozkošně kontrastuje s jeho „všeříkající“ vizáží zakrslého polokryplího monstra - za upozornění na nosferatuálnost jeho tělesného postoje děkuji Zencitizenovi. Za jiné povšimnutí dík Morien. Z dalších komentářů líbily vietnamsky poetický Asia_Power, verbal a Marigold. Autentische autostromečky byly opravdu nejvíc a velmi efektně hází divákovi lano mezi touto delirantní noční můrou a bezpečnou realitou – takže ani probuzení není nic moc. Nebe nad Berlínem? Ano ano, jenže taky Hamburk 1970, St. Pauli. (Až nějakou dobu po napsání komentáře mi došlo, že spíše než z hledání symetrie mezi postavami a zdůrazňování protikladnosti mezi Fritzovým vnějším a vnitřním světem by bylo záhodno vycházet prostě z názvu: U zlaté rukavice je titulní "postava" a proto pajzl samotný musí být brán vážně jako epicentrum. Tomu ostatně odpovídá i značný prostor, jaký tento lokál se svým živým inventářem ve filmu dostává. Samozřejmě jeho přitažlivost pro Williho tím ještě více nabývá na významu a také misionářka se pak odhaluje jako velmi nejednoznačná postava. I ona stejně jako Fritz přece odvádí brécu ze Zlaté rukavice na nocleh.) () (menej) (viac)
Galéria (20)
Zaujímavosti (13)
- Fritz Honka (Jonas Dassler) bol extrémne citlivý na svoju výšku (cca 165 cm). Preferoval ženy nižšieho vzrastu a ideálne bezzubé. Mal totiž obavy zo zranení počas orálneho sexu. Vyhľadával preto spoločnosť starších prostitútok. (IceQueen)
- Otec Fritze Honky přežil pobyt v koncentračním táboře, z něhož byl osvobozen ruskými vojáky. Přesto se v roce 1946 upil k smrti. Alkoholem byl tedy výrazně ovlivněn i Fritz Honka. (Jefimov)
- Když ve 4. minutě Honka (Jonas Dassler) svléká ženu, je vidět, že mu lehce pomohla zvednutím rukou a jejich pokrčením v loktech. (Nathaniell)
Reklama