Réžia:
Viktor PolesnýScenár:
Viktor PolesnýKamera:
David PloyharHudba:
Zdenek MertaHrajú:
Zuzana Stivínová, Adam Vojtek, Štěpán Gajdošík, Igor Orozovič, Jitka Ježková, Kristýna Frejová, Lenka Zahradnická, Daniel Bambas, Jan Novotný, Jan Teplý ml. (viac)Obsahy(1)
V roce 1951 dostane známá česká herečka Jiřina Štěpničková (Z. Stivínová) dopis z Rakouska od režiséra Františka Čápa, který nedávno emigroval. Zve ji na západ a slibuje role v divadle i ve filmu. Je to lákavá nabídka, protože v divadle, kde hraje, velí spíše muži v plukovnických uniformách, než skuteční režiséři a umělečtí šéfové. Panuje tu tuhá stranická disciplína a repertoár vypadá podle toho. Budoucnost herečky v komunistickém Československu, které je pevnou součástí Sovětského bloku, je neradostná. Zvláště pro ženu, které komunistické ideály nikdy nepřirostly příliš k srdci. Rozhodne se tedy, že využije příležitosti a uteče. Spolu s nevelkou skupinkou lidí a malým synem Jirkou (A. Vojtek) se svěří do rukou převaděče a podnikne riskantní cestu přes hranice. Ale něco je špatně. Chytnou je. Všechno bylo předem připravené. Sám převaděč je členem StB. Ale tím všechno teprve začíná… Film nemapuje jen tragický osud herečky Jiřiny Štěpničkové, ale vypráví o době, kdy vyšetřovatelé Státní bezpečnosti byli neomezenými pány nad lidmi, kdy herci z divadla žádali soud o co nejvyšší trest pro bývalou kolegyni, kdy ti, co se nepřidali k davu, byli zatracováni a ponižováni. Vypráví o době, která by se už neměla nikdy opakovat. (Česká televize)
(viac)Videá (1)
Recenzie (157)
Obdivuhodný příběh, který mi ale přišel natočený tak špatně, že místy připomínal parodii, a to včetně strašidelných hereckých výkonů ve vedlejších rolích. Akcentovaná gesta a pokus z diváka vyrazit nějaký ten afekt působí spíše nechtěně směšně a prostě nefungují, nezabírají, stejně jako nekonzistentní scénář a absence nastínění hlubších motivů postav, které teatralita nenahradí. Hvězdu za připomenutí života odvážné osobnosti. ()
Tak už si v ČT mohou odškrtnout i Jiřinu Štěpničkovou. Další rutinní podívaná pro nedělní večer na světě. To že má opět poněkud nedodělaný scénář a rozhárané herecké obsazení, přece nikoho nezajímá. Ale Adam Vojtek je takové malé zjevení. Nakonec možná i přesvědčivější než Zuzana Stivínová, která jinak patří také k tomu, co mě přimělo dát filmu nadprůměrné hodnocení. Celkově ale spíš jen další promarněná šance. ()
Střízlivé televizní doku-drama, jehož působivost a silná stránka tkví právě v tom, že prvoplánově nevyužívá situace, emočně nevydírá, nepřehrává, návodně nezdůrazňuje, podbízivě nefabuluje, nehysterizuje, ale spíše zůstává - aniž by se v něm cokoli zlehčovalo - až lakonicky odtažité a mírně opovržlivě nad věcí, stejně jako nakonec i jeho hlavní hrdinka. Což vůbec neznamená, že by na zobrazovaném případě nedávalo dostatečný prostor citovému prožívání a uvědomování si hrůznosti komunistického režimu, jen do toho diváka nenutí. Mně je zvolený přístup sympatický a bez ohledu na to je každopádně legitimní a funkční. *** Zároveň se jedná o poslední snímek z Polesného volného triptychu o svědomí národa a jedince, kam patří ještě Zločin v Polné a Monstrum. Všem třem dílům je ve zdejších komentářích tak či onak často vyčítána doslovnost s podotknutím, že náměty se daly využít k hlubším, silnějším a originálněji pojatým psychologickým dramatům apod., nicméně to prostě nebyl Polesného záměr. Nenechal se unést tvůrčími možnostmi, spolehl se na přirozenou působivost námětů, nedělal z nich biják a toliko důstojně, věcně, s vysokou kvalitou režie, scénáře, obsazení a vedení herců, ad. zprostředkoval divákovi střízlivě i citlivě realitu doby i podstatu a okolnosti každého z oněch jedinečných osobních příběhů tragicky kolidujících s vůlí a představami režimu, pro nějž jedinec neznamená vůbec nic. Osobně celému triptychu přiznávám znatelnou finesu, bravuru, a stejně jako ve mně zůstává hluboko vryto, co se tehdy stalo v Polné, nezapomenu už nikdy ani na zakázku, která semlela Otakara Švece, umělce s nepochybným zápalem a géniem, a ani na herecký i lidský osud Jiřiny Štěpničkové. *~ ()
Na životopisných snímcích mi vadí, když jedna populární osobnost představuje jinou slavnou všeobecně známou osobnost, které se ani dost málo nepodobá. Tady se dívám a nevidím paní Štěpničkovou, ale paní Stivínovou. Co se hereckých výkonů týče, vnímám to tak, že paní Stivínová si po celý film vystačí s jedním posmutnělým, zadumaným, nepřítomným výrazem. Její osud mě prostě citově nezasáhl. Moje dcera říkala, že pojetí příběhu ji spíše připomínalo proces s Miladou Horákovou. Řada dějových linií byla nedotažená. Kdo a proč nastražil na paní Štěpničkovou při jejím útěku za hranice past nebo kde žil její syn v době pobytu matky ve věznici. Po návratu z vězení od roku 1960 účinkovala podle zdejší filmografie ve více než 40. filmech a v řadě TV seriálů, bylo ji tedy odpuštěno. Stejně tak její syn vystudoval DAMU a už ve 14. letech točil svůj první snímek. Taky bylo zvláštní, že jména jejich hereckých kolegů, kteří se na jejím odsouzení podíleli, nebyla zmíněna. Zrádci ve vlastních řadách - to by pražská kavárna nepřipustila. Nepobavilo mne to, ani nepoučilo. ()
Trochu plytký televizní film 1) má docela dobrý scénář, postavy jsou dobře zahrané a ani vůči režii nic moc nemám. Co se mi nelíbí je, že pohnutý osud paní Štěpničkové v tomto podání mě za srdce nevzal._____ 2) Pěkný je dobový vzhled herců i hereček a výprava vůbec._____ 3) Zaujali mě skvělá 47letá Zuzana Stivínová (Štěpničková), 34letý Igor Orozovič (vyšetřovatel), k nepoznání upravená 49letá Kristýna Frejová (prokurátorka), 40letý Daniel Bambas (herec Pilát s výčitkami svědomí) i výborný 7letý Adam Vojtek, později 16letý Štěpán Gajdošík (syn Štěpničkové Jirka). ()
Galéria (47)
Zaujímavosti (5)
- Smrt měly pro Jiřinu Štěpničkovou požadovat její kolegyně Světla Amortová, Soňa Neumannová, Světla Svozilová a Jarmila Švabíková. Některé zdroje zmiňují také Vlastu Chramostovou, Jiřinu Jiráskovou a Antonii Hegerlíkovou. (klukluka)
- Režisér Polesný požádal syna herečky Štěpničkové Jiřího, zda by si scénář přečetl a případně opravil faktické chyby, ten ale odmítl, neměl na to sílu. Nakonec svolil k účasti na závěrečném promítání a byl filmem velmi dojat. (sator)
- Film se ne vždy drží skutečností. Fakta z případu s Jiřinou Štěpničkovou nalezneme v těchto dokumentech: Diagnóza: Smrt nenávistí (2004), Neobyčejné životy: Jiří Štěpnička (2012), Příběhy železné opony: Jiřina Štěpničková: Generální prevence (2005). (sator)
Reklama