Réžia:
Sam PeckinpahScenár:
Rudy WurlitzerKamera:
John CoquillonHudba:
Bob DylanHrajú:
James Coburn, Kris Kristofferson, Richard Jaeckel, Katy Jurado, Chill Wills, Barry Sullivan, Jason Robards, Bob Dylan, R.G. Armstrong, Luke Askew, John Beck (viac)VOD (2)
Obsahy(1)
Píše sa rok 1881 a časy sa rýchlo menia i v Novom Mexiku. Pat Garret si uvedomuje, že éra divokého západu a jeho slobody sa nezadržateľne chýli ku koncu, dáva sa preto do služieb zákona a vydáva sa po stopách svojho starého priateľa Billyho Kida, aby ho zabil...Autorom hudby k tomuto kultovému westernu Sama Peckinpaha je Bob Dylan, ktorý si vo filme aj zahral epizódnu úlohu. (RTVS)
(viac)Recenzie (219)
Nejhorší film od Peckinpah co znám, a to s přehledem. Špatně natočený, od začátku uspávací tempo, strašný střih, nicneříkající herectví. Věřil jsem v tom že jeden druhého co nejrychleji zastřelí, abych nemusel na nich dál dívat, ale marně, za chvíli se objevili další a další nicneříkající herci. Co se týče Bob Dylana, bylo až moc znát jak ho i silou hledá kamera, -on na to nic-, byl bezpečně ten nejhorší ze všech. Škoda že to vraždění nezačali rovnou s ním /To nebylo myšleno jako vtip/. ()
Dvacetiletého Billy the Kida hraje skoro čtyřicetiletý Kris Kristofferson. Pokud má někdo rád Kida, raději ať se podívá na nějaký dokument. Takový western ne-western. Coburn v další charismatické roli, Dylanův Knocking on Heaven's Door a to bude asi celý výčet mých pozitivních věcí, které mě zaujaly. ()
Hodně reálný pohled na divoký západ, kde lidský život nestojí víc než flaška whiskey a pro kulku nebo znásilnění se opravdu daleko netřeba vydávat. Na tomto místě a v této době je největší hodnotou, krom peněz, chlastu a kurev překvapivě přátelství a respekt. Peckinpah právě toto zachytil asi nejlépe, jak jsem prozatím viděl. Když si k tomu přidáte teskný soundtrack Boba Dylana, který jakoby vyhlíží umírněnější dobu, pak není pochyb o překrásném kousku filmového umění. ()
Takový velmi "rozložitý" western. Kromě hlavního příběhu (který samotný má velmi zvlášní strukturu) se soustředí na mnoho vedlejších linií a postav, za účelem vyjádření celkové nostalgie po tom co nikdy vlastně vůbec nebylo. Každopádně film který doplňuje triumvirát Peckinpahových nej westernů (spolu s WB a RtHC). Je zajímavé jak jsou tyto tři snímky odlišné. Už se těším jak ho znovu uvidím na velkém plátně v Projektu 100. ()
Výborný western s přesvědčivými herci a úžasnou muzikou Boba Dylana. Chvilkama je to teda až moc rozkouskovaný na na sebe nenavazující scény, které jen dál dokreslují již dost jasné charaktery postav, ale jinak je to pohodička od začátku do konce, na kterou se příjemně dívá. ()
Výborný, smutný, velmi pomalu vyprávěný, skličující, syrový western, bez jakéhokoliv přikrášlování. Atmosféry je tu tolik, že by se mohla rozdávat. Přispívá k ní i dobrý soundtrack Boba Dylana. Skvělý James Coburn a Kris Kristofferson. Dva přátelé, jejichž cesty se rozdělili. ()
Tahle střílečka vás chytne ze třech důvodů. za 1. Kristofferson s Coburnem nejdřív střílí,než se ptají. za 2. když střílí-vždycky někdo umírá a za 3. Když někdo umírá,dělá to stylově za doprovodu Dylanovi kytary.... hodně JINY westoš, kde tyto tři důvody naštěstí přebíjí ostatní průšvihy (uměle svítící krev, dlouhé pomlky, nesmysluplné jednání aktérů,atd.) ()
Těžko popisovat, tohle se musí zažít, tedy vidět. Western plný násilí, protkán poetikou přátelství, přírody... Scéna umírání za zvuků Knocking on Heaven´s Door je nezapomenutelná. ()
Zatmenie pištoľníckeho mýtu. ()
[Druhé zhlédnutí] Já nevím, Pat Garrett a Billy Kid můžete považovat za jeden z nejnudnějších filmů všech dob, ale zároveň je to oslava melancholie, impresionismu a náladotvorby jako nikdy předtím. Vše co máme na Samovi Peckinpahovi rádi tu je, s ženami se jedná jak s hadrem a celkově je film určen pouze mužům. Pouze vybrané skupině mužů. Vlastně pouze speciální vybrané skupině jistých mužů. A já naštěstí mezi ně patřím. Btw: Bob Dylan v asi v nejvíce westernové wtf scéně všech dob - když předčítá názvy etiket z konzerv na poličce. 85 % ()
Bezskrupulózní western. Chybí mu pompéznost a epičnost Leoneho majstrštyků, což z něj dělá ještě autentičtější zážitek. Výstřely tu padají ledabyle, jakoby mimochodem (včetně toho závěrečného). Od hudebního doprovodu Boba Dylana jsem měl větší očekávání, naopak mě mile překvapila jeho nikoli bezvýznamná role, týpek jak z jiného světa, němý svědek všech těch bizarních hrůz. ()
Antiwestern existenciální. Všichni smutní. Tak to má být, jak ví Sam. ()
Poněkud zklamání. Čekal jsem pořádný duel mezi hlavníma hrdinama, ale ono nic. ()
Tenhle film mě vážně dostal, drsné, depresivní, syrové. Jakoby každá část ukazovala na blížící se konec, ať už života hlavních protagonistů nebo starého divokého západu. Podkreslení Dylanovou hudbou tento pocit ještě zvětšuje. Toto vůbec není klasický western, nejsou zde hrdinové a padouši, nikdo není jednoduše černobílý a rozdělení na hodný a zlý zde prostě nefunguje. Dále je zajímavé že ženy v tomto snímku nehrají žádnou výraznou roli a kdyby se čas od času neodhalily, tak bysme si jich možná ani nevšinli(=. Nemám co říct, jasných 5*. podle mého nedoceněný film. ()
Nemyslel som si, že western môže byť taký pomalý, bezdejový, a že obraz môže byť podmazom k hudbe. Ale ani hudba Boba Dylana ma neoslovuje, takže som sa len nudil. ()
Začínáme v Mexiku v roce 1881 střelbou na slepice a pokračujeme až v roce 1909. Co se změní, když se z kamaráda Patta stane šerif? „Proč ho neodpráskneš?“ „To nejde, je to kámoš.“ Barvy filmu jsou krásně tlumené, pískové, suché, vyprahlé, spálené. Jen ta krev je stále stejně červená. „Hodlám zbohatnout, zestárnout, zešedivět.“ V oprátce se dá i houpat, myslím děti při hře… Kdo asi dal tu zbraň na záchod? Fakt je, že si Bill ve vězení dlouho neposeděl. Když pro nic jiného, tak pro Dylanův zpěv, nezaměnitelný hlas a v neposlední řadě i jeho herecký výkon. Občasný záběr kamery na jeho jakoby pobavený obličej stál za všechny ostatní. Doma u Garretta: „Mohls říct, že mne rád vidíš, byl jsi pryč přes tejden.“ Domácí ovzduší vřelostí neoplývalo. Jako obvykle v podobných filmech, za vším moc, peníze, pozemky. Od dob klasických westernů se toho moc nezměnilo. Když vezmu děj filmu ad absurdum, tak šerif nechá všech svých povinností a vydá se stíhat jediného člověka. Mimochodem, tehdy ještě Roswell nebyl zjevně centrem záhadologů. Jinak drsná doba, drsní chlapi, drsné způsoby. A pod vším Dylanova podmanivá foukací harmonika. Na jediný protest se nakonec zmohl malý kluk, když hodil po šerifovi kámen. Ostatně, pokud jste pozorně sledovali letopočty, dožil se Garrett poměrně vysokého věku. ()
Za pomocí božské Dylanovi hudby, která padne k filmu jako pověstná prdel na hrnec, se daří budovat perfektní, pěkně zaprášenou atmosféru. Nemalý podíl na tom má také velmi dobře obsazené ústřední duo, dobře vyskládaný scénář, kde nikdo vlastně není klaďák ani záporák, ale všichni sou pěkný kurvy :) Člověk by skoro po shlédnutí řekl, že na divokém západě byly jenom samí vandráci, pobudové, štetky a pistolníci. A ještě musím zmínit parádní úvodní titulky (opět za nemalé pomoci skvělé ústřední melodie). ()
Vlieklo sa to ako zlá nemoc, potešila hudba Bob Dylana, spomienky na staré časy - Knocking On Heaven's Door a hneď som si pustil aj novšiu verziu od Guns N' Roses ()
Moje první setkání se Samem Peckinpahem. Do té doby šlo pro mě pouze o film, kde hraje Bob Dylan a zazní "Klepání na nebeskou bránu." Narazil jsem na to náhodně na čt2 (výjimečně mi naše veřejnoprávní medium udělalo radost) a tohle spojení klasického westernu, krvavého násilí, zpomalených záběrů a hudby Boba Dylana mě zcela podmanilo. Coburn je kovboj tělem i duší a starého drsňáka by uhrál i na smrtelném lůžku, Kristofferson je mladý, oholený a má výhodu, že jako Billy si vlastně může dělat, co chce. Ostatní herci jsou jen šedivé pozadí (což je např. pro Boba záchrana, protože on opravdu hrát neumí), které pouze tvoří publikum pro souboj dvou hlavních charakterů. Peckinpah má velký smysl pro obraz a hlavně se nespokojuje s nějakými prvoplánovitými lacinými obrázky, takže každý střelecký souboj vypadá svěle a díky režisérkým schopnostem mu nechybí gradace. Škoda Same, že si se uchlastal k smrti tak brzo. Filmů jako si točil ty, bylo vždy málo, ne vždy se ti podařili na výbornou, ale pokaždé to stálo za to a Pat vs. Billy je tvé absolutorium... 100% ()
Sam Peckinpah mě ani druhým filmem, který jsem od něj viděl, neoslovil. Na můj vkus je to příliš pomalé a bezdějové. Ovšem chyba v tomto případě bude i na mé straně, když k takovému filmu usedám dost unavený a ospalý, navíc se jedná o zkrácenou verzi a ještě to mám s dabingem a rumunskými titulky na MGM. Takže zatím 3 hvězdičky, ale někdy tomu musím dát druhou šanci - čilý, v originálním znění s titulky a restaurovanou pnou verzí z roku 1988. Co ovšem zůstane stále naprosto skvělé, je hudba Boba Dylana, která pasuje k filmu nevídaným způsobem. ()
Reklama