Réžia:
Jiří MádlScenár:
Jiří MádlKamera:
Martin ŽiaranHudba:
Simon GoffHrajú:
Vojtěch Vodochodský, Táňa Pauhofová, Stanislav Majer, Vojtěch Kotek, Martin Hofmann, Tomáš Maštalír, Igor Bareš, Marika Šoposká, Petr Lněnička (viac)Obsahy(1)
Praha 1967 – Tomáš vychováva svojho mladšieho brata Pavla, sám sa o politiku nezaujíma a snaží sa aj brata od nej držať čo najďalej. Za podivných okolností sa Tomáš nechá naverbovať ako technik do prodemokratickej zahraničnej redakcie Československého rozhlasu, tá získava stále väčší vplyv na spoločnosť a Tomáš sa tým dostáva do nebezpečnej situácie. Film mapuje malú komunitu vo vnútri vysielacích štúdií, ktorá prostredníctvom mikrofónu menila spoločnosť. (Slovenský filmový ústav)
(viac)Videá (2)
Recenzie (231)
Kdybych chtěl být zlý, tak napíšu něco ve smyslu, že je to furt myšlenkově podnětné jako Přemluv bábu (a že tam jednoho dědka zrovna přemlouvají). Ale nebudu. Ono je to totiž furt ta stejná historická exploatace, jako každý rok v kinech. Havel, Mašíni, Horáková, já už nevímcoještě. Líp po srsti to vlastně ani být nemohlo. Hodní novináři, státotvorné instituce, zlý Rus. A ani to by nevadilo, kdyby to opravdu fungovalo jako thriller. Jenže od půlky filmu začnou drhnout motivace postav a na konci jenom kroutím hlavou a nechápu, proč proboha činí tak jak činí. PS: Najednou se i ta Volha vedle Vln zdá jako nedoceněný a subverzivní masterpiece. Doceňuji zpětně. ()
Pustit se do zpracování tak citlivého tématu našich dějin byl docela risk, jenž vyžadoval velkou odvahu. A je dobře, že jí tvůrci našli. Musim říct, že nejenže to Mádl neposral, ale natočil biják, kterej vás - pokud nejste pablb - zasáhne tak, že se budete z kina sbírat jen těžko. Ačkoliv musím upozornit, že (z mého pohledu) je to film dvou kvalitativně rozdílných polovin. Ta první určitě není nezajímavá, je ale poněkud rozvleklá, má dost "hluchých" míst a "nůžky" se ve střižně měly rozhodně odvázat. Přesto se tím určitě nenechte odradit, přijde totiž půle druhá - a tam jednoduše nemám slov, naprostá dechberoucí BOMBA, která vás přibije k plátnu a nepustí do poslední vteřiny! Skvělé nejen obsahově, ale i vizuálně (skvost!), s prvotřídními hereckými výkony a dokonale k ději padnoucí hudbou, kdy při Čerešních dost možná uroníte i slzu. Svoboda je to nejcennější a tady je to cítit na každém kroku. Smekám, protože tohle je film, z kterého si odnesete něco, co ve vás zůstane... ()
Ač jsem ročník 92 a dobu jsem nezažil, je to pro mě hodně citlivý téma a tenhle film mi ani na minutu nedal možnost ztratit pozornost. Díky skvělý práci s kamerou a hudbou jsem byl zařezanej do příběhu celou dobu a takhle atmosfericky pohlcen jsem byl naposled u snímku Arrival. Věřím, že Jirka Mádl docílil přesně toho, co chtěl, a to je přiblížit tuhle ponurou dobu všem, kteří to nezažili a zajímají se o ní. Všichni skvělí herci naprosto zapadli do šedi a nepůsobili ani náznakem extravagantně. Za mě plnej počet a jen tak dál. PS: Jsem rád, že superstars z filmu Party Harder se naplno prosazují. PPS: Nejhorší věc na světě je zkurvenej Rus (čest mnoha výjimkám). ()
Po vší té chvále, která se na tento film po uvedení na KVIFF snesla, jsem se popravdě trochu bála, abych nebyla zklamaná, neb jak už jsem tu párkrát na jiných místech podotkla, často se mi to u ze všech stran opěvovaných snímků stává. Nakonec vůbec nebylo proč se obávat, viděla jsem totiž velkofilm s velkým V, který se může, troufám si tvrdit, s klidem stavět vedle velkých výpravných zahraničních snímků. Dalo by se tu dlouze popisovat, jak je tu podařená kamera, hudba, zvuk, herecké výkony (až neuvěřitelné, kolik výborných herců se do filmu podařilo shromáždit a jak skvělou práci odvedli - těžko někoho vypichovat, všichni byli skvělí, ale když, tak osobně bych asi vyzdvihla Vojtěcha Vodochodského, který měl asi poprvé příležitost pořádně ukázat, co v něm je a využil jí jak se patří, Tomáše Maštalíra, jehož ředitel správy spojů byla možná nejvíce vrstevnatá postava ze všech, a pak hlavně Stanislava Majera, který konečně po delší době dostal ve filmu/seriálu po všech těch paskřivcích a hajzlech charakterní roli, která mu náramně sedla). Možná bych za sebe raději řekla, že Vlny jsou jedním z těch (ne až tak častých a samozřejmých) případů, kdy se začnete dívat, prakticky okamžitě vás to chytne a pak vás až do konce ani nenapadne, že by třeba nějaká složka filmu mohla být udělaná lépe, že něco nesedí. Protože vám prostě vše připadá tak, jak má, přestáváte ten film vnímat v jednotlivostech a prostě si ho užíváte jako skvěle šlapající celek. Ale určitě to není jen technicky skvěle působící film. Dokáže probudit spoustu emocí - na mě osobně se postupně nebo i zároveň při sledování intenzivně přeneslo nadšení z toužených změn, hrdost a obdiv k těm, kteří si dokázali zachovat tvář, obavy z těžkých rozhodování, napětí, hořké zklamání, když se věci začaly hroutit, naděje, úzkost i beznaděj, dojetí, ke konci místy i fyzické projevy v podobě sevřeného hrdla... Přitom, když se člověk zamyslí, tu vlastně nemáme nějaký bohatý, ucelený příběh jednoho hlavního hrdiny, na kterého bychom se mohli napojit a prožívat to celé s ním a který často u filmů jako diváci potřebujeme, aby nás zajímaly. Ne, že by postavy nebyly zajímavé (film mě např. dokonce přiměl si dohledávat více informací o pro mě extrémně zajímavé postavě s reálným předobrazem, Milanu Weinerovi, o němž jsem - trochu se stydím - dosud neměla tucha). Ale táhne to celé hlavně působivě zpracované téma nebo spíše témata jednotlivé postavy tak trochu přesahující - množné číslo, protože z mého pohledu to není "jen" o roce 1968 a prostředí rozhlasu, ale máme tu spoustu takových těch věčných motivů jako jsou souboje dobra a zla, odvahy a zbabělosti, důležitosti hodnotových otázek, zachovávání či hledání hrdosti a důstojnosti navzdory měnícímu se společenskému prostředí apod. To jsou motivy, které ve filmech a seriálech můžeme pozorovat dnes a denně, takže by se možná mohlo někomu zdát, že je to něco přežitého. Podle mého názoru se ale stále vyplatí, pokud jsou nám podávány prostřednictvím takto zdařilého silného filmu, nad nimi trochu zapřemítat, prožít si je. Ať už nad nimi budeme uvažovat v kontextu roku 1968 nebo jiné zásadní společenské či klidně i významné osobní události. Zvlášť v dnešní době, kdy mám často pocit, že se bohužel důležitost zachování morálky či "obyčejného" slušného lidského chování mnohdy někam vytrácí či zesměšňuje... Když bych to měla shrnout, tak Vlny podle mého názoru mohou uspokojit diváky napříč generacemi a očekáváními - dá se na ně dívat jako na jednoduše kvalitní film, kde si užijete na vysoké úrovni všechny složky, které k dobrému filmu patří; dá se díky nim vrátit k reálným historickým událostem a třeba se i něco dozvědět; dá se díky nim a s nimi prožít a zamyslet nad obyčejnými otázkami lidské existence, které přesahují dobu a společenská zřízení. A přes toto všechno z toho filmu necítím žádný kalkul, prvoplánovost, snahu zaujmout co největší masu za každou cenu (však ona bude určitě dost velká skupina lidí, která se snímku vyhne obloukem čistě jen kvůli jménu režiséra, protože je to přece ten, co dělal výzvy k bábám a dědkům, nebo třeba kvůli přesvědčení, že mladší generace přece nemůže věrohodně a "správně" vyprávět o těžké době, kterou sama nezažila - lidi, jak chcete, ale podle mě se zbytečně připravujete o zážitek z dobrého filmu). Tady se prostě potkalo všechno od zajímavého nápadu, silných témat, přes talent a um všech zúčastněných profesí, cit pro zpracování až po to, že to všechno (a asi mnohem více, co člověka ani nenapadne) se podařilo až nebývale poskládat dohromady tím nejlepším možným způsobem. A už končím, radši si na to zajděte do kina (v televizi to bude podle mě poloviční) sami a přesvědčte se, jestli kecám nebo ne. Mám ale docela naději v to, že pokud jste člověk, který miluje filmy a/nebo si aspoň občas rád prožije nějakou hlubší emoci nebo se zamyslí nad hlubšími (ač vlastně obyčejnými) životními otázkami, nebudete litovat... Viděno 10. 8. 2024 na předpremiéře v Letním kině Boskovice. 95 %. () (menej) (viac)
Jiří Mádl by se měl definitivně vykašlat na svou hereckou "kariéru" a plně se věnovat filmové režii. Vlny jsou filmem úžasným, hned z několika pohledů. Je na nich znát na jedné straně úzkostný perfekcionalismus a na straně druhé emoce do něj vložené. Mádl si své dítě prostě hýčkal, prohlížel, hladil a stále upravoval a ono mu jeho péči vrátilo na stokrát. I když jemu, spíš filmovému divákovi. Název pak působí až téměř dvojznačně, anžto zážitek z filmu se dá přirovnat k pohledu na moře, které nejprve čeří sem tam nějaká ta vlnka, abyste se v závěru ocitli na vrcholu tsunami. Jeden z nejvyspělejších českých filmů poslední doby, jenž díkybohu rezignoval na laciné vztahové kondomedie a Mádl viditelně dokázal udržet české herce v nebývale civilních polohách a já jim zase jednou ty jejich předobrazy věřil a to všem bez výjimky, nešaškující Kotek či Hofmann byli asi největším překvapením. Z estébáků šel chlad, z Rusáků strach, a to i jejich vlastní a z celé té zničené naděje mi bylo prostě smutno. Díkybohu za feel good hudební podkres, který chvílemi zvedl pochmurnou náladu. Někdy si člověk říká až s děsivým přesvědčením, že světu by možná bez některých národů bylo líp... ()
Galéria (34)
Zaujímavosti (6)
- Aby se slyšeli dva lidé přes přiložená sluchátka k sobě, musí být k sobě dána opačně tj. vždy sluchátko k mikrofonu a mikrofon ke sluchátku. Ve filmu bylo přiloženo sluchátko ke sluchátku a mikrofon k mikrofonu, takto by se jen těžko slyšeli. (Dawe2)
- Natáčelo se také v Praze v ulici Horská 1 vedle Fakulty dopravní ČVUT a v ulici Ke Hradu. (ItsMeRionit)
- Pro autentičnost jsou ve filmu kombinované dobové dokumentární záběry s natočenými záběry pro film a prolnuté pomocí umělé inteligence. (quarel)
Reklama