Réžia:
Sean DurkinScenár:
Sean DurkinKamera:
Mátyás ErdélyHudba:
Richard Reed ParryHrajú:
Zac Efron, Lily James, Harris Dickinson, Jeremy Allen White, Maura Tierney, Holt McCallany, Cazzey Louis Cereghino, Stanley Simons, Brady Pierce (viac)VOD (1)
Obsahy(2)
Skutočný príbeh nerozlučných bratov Von Erichovcov, ktorí sa začiatkom 80. rokov zapísali do histórie v silne konkurenčnom svete profesionálneho wrestlingu. Prostredníctvom tragédie a triumfu, v tieni svojho panovačného otca a trénera, hľadajú bratia nadživotnú nesmrteľnosť na najväčšej športovej scéne svojho času. (Continental Film)
Recenzie (121)
Fascinující příběh, který mě svým provedením dostal mnohem více, než bych kdy čekal. První polovina nás příjemně seznamuje se světem a rodinou Von Erichů, skrze oči Kevina (Zac Efron). V ten moment je to spíše feel-good záležitost o bratrské lásce, nad kterou jen lehce visí nepříjemný stín otcovi autority, tlaku a stylu výchovy. Ovšem v polovině přijde zlom, který celou rodinu sešle do nekonečné spirály, ze které se zdánlivě nelze vyhrabat. Právě díky první příjemné polovině je ta druhá tak úderná, kdy divák společně s Kevinem prožívá rozklad této rodiny. Byť je postava Efrona nepochybně hlavním hrdinou, který nás provádí dějem, není to čistě jeho show a celý ansámbl herců mezi sebou nádherně hraje, navíc každá postava má více než potřebné prokreslení. Nemluvě o samotné velmi osobité režii, která neotřepaně podtrhuje každý osudový a výrazný moment příběhu. Druhá polovina by byla až neúnosně depresivní, nebýt postavy Lily James, přinášející světlo do celého snímku i do života hlavního hrdiny. Závěr, společně s posledním dialogem filmu rozdává neuvěřitelné emoční rány a dokonale podtrhuje celý film i jeho motivy. Takto zpracované téma o tíze vlastní rodinné historie a vymanění se z jejího železného spáru při tvorbě vlastní rodiny je nadčasové, pravdivé a potřebné předávat dál. Pro mě první opravdová "must see" záležitost roku 2024. ()
The Iron Clown musí být pro našince s alespoň elementárním vkusem a kvocientem nad úrovní německého ovčáka naprosto nezáživný, vleklý až otravný pomníček skutečné žampióní famílie vidláckých bigotních dementů s buzerantskými účesy, příznačně se angažující v nejdebilnějším a nejlopatističtějším pseudosportu pro totálně zdegenerované idioty – wrestlingu. Pseudosportu, v němž banda postižených nasteroidovavaných pičusů předstírá údery a tříská sebou o zem, a u koho z nich ta kohorta solvin v publiku nejvíce piští, ten je jakože „mistr světa“, i když se tato vrcholná retardace provozuje téměř výhradně na území Spojených sráčů Oligofrenických. De fuckto se jedná o špatně natočenou, zdramatizovanou, sestříhanou i zahranou a totálně nudnou studii opolidských bratří s vyrachtaným fotrem, postupně vychcípávajících při soutěžení o „prokleté“ Darwinovy ceny, až přežije jen ten nejhnusnější pitekantrop, jako vždy totálně prkenný Hnuzack Efron. Ovšem pokud xmrti rádi uhranutě a s jakože děsně erudovaným psychologicko – sociálním nadhledem dvě hodiny v zoo pozorujete statickou tlupu šimpanzů, kteří po sobě občas hodí hovno, popřípadě si kompulzivně cucáte palec u jakýchkoliv pohyblivých obrázků, hlavně že jsou barevné, je to film přesně pro vás! ()
Film, který ve své cca polovině brutálně změní náladu a pere do tebe velmi silný příběh. Čímž nechci říct, že první část stála za hovno, vůbec ne. Režisérovi se v ní daří představovat celou rodinu byť někdy brutální střih není úplně nejlepší počin jak diváka dostat do sebe. Rodiče bratrů byli neskuteční asociálové a zajímalo by mě jak moc tady bylo realita a filmová fikce u sebe. Je to někde mězi 3-4, herecky kvalitní, ještě kvalitnější je kamera, tu jsem ocenil zejména v ringu při poslední rubačce a když byly "tiché záběry s obsahem". No já nakonec tu 4 dám. ()
Ten film se opravdu strašně snaží vzbudit zdání, že chvaty, které nasazuje a údery, které rozdává, jsou skutečné. Dokonce si s touhle meta-iluzí ran, jež film divákovi zasazuje, invenčně hraje díky motivu wrestlingu coby bolestivého divadla, které je jen na oko, přesto dokáže diváky i aktéry zcela pohltit a zjizvit. Jenže aby tahle iluze byla dokonalá, musel by být Durkin stejně zručný scenárista jako režisér. A to není. Rodinné vztahy se mu rozutíkají pod rukama, jednotlivé linky jsou nedotažené, postavy se trochu nahodile vytrácejí a velká slova ani doslovné symbolické scény iluzi plnosti nevytvoří. Efron nabral he-manovskou muskulaturu, ale jeho herectví je gumové a placaté. Svou tuřínovou hlavou prokletého dobráka, který je silnější, než si sám myslí, film neutáhne. Koncentrace tragédii vinou neuspokojivých elips může nakonec budit spíš cynismus než účast a celá tahle upocená sestava o křehké maskulinitě nakonec sama sebe pokládá na lopatky pitomoučkým závěrem. ()
Těšil jsem se, ale jsem zklamaný. Sportovní Dramata mívám obvykle hodně rád, jenže tohle mě minulo. Jde o divácky nevděčný Slowburn, který má jen 2 hodiny, ale pocitově má snad 3, protože jsem si v kině několikrát říkal, že to mělo už dávno skončit a furt to jede dál ( Co by se dalo shrnout do 10 minut, se tu řeší hodinu apod) a zkrátka mě to vůbec nebavilo a od půlky filmu jsem už vyhlížel hodinky. Herecky v pohodě, Efron i Allen White nejlepší, oba mám rád, ale to zákulisí wrestlingu mě bavilo o dost méně než jsem čekal. Fighty si tu divák neužije, takže veškerá ta show je nezáživná a ani to rodinné drama na mě nefungovalo, přišlo mi to emočně chladné. Natočeno je to navíc docela amatérsky a příběh dle skutečných událostí je to sice zajímavý, ale tak nějak jede bez výrazných překvapení a drajvu. Pozitivní obecné přijetí opět nechápu, čistá festivalovka pro okrajové publikum, která je až nepříjemně zdlouhavá a roztáhlá. 55% ()
// Sean Durkin mě začíná těžce bavit. Už ve druhém filmu se věnuje tématům mužské ješitnosti, neukojenému egu a hříchům otců, tentokrát to ale vzal přes skutečný příběh slavné wrestlerské rodiny, kde k tomu všemu vládla toxická maskulinita a tudiž tohle všechno mělo neuvěřitelnou dohru (vyhýbám se záměrně spoilerům, sám jsem do toho šel naslepo) a mě to v tomhle případě smetlo ještě víc než výrazně chladnější Klícka. Hudební vypalovačky a fantastické herecké výkony všech zúčastněných samozřejmě pomáhaly, nicméně MVP je tady Durkinův scénář a jak zachycuje ten slow burn rozklad jedné spokojené zásadové křesťanské rodiny. Velká škoda, že tohle drama zaspalo Oscary. 9/10 ()
Neveselý příběh wrestlingový rodiny je sice místy to nejhezčí retro od Licorice Pizza, pak ale přesáhne smutek, deprese a temnota, jenže aniž by z toho byl emotivně náležitě silný a divácky přesvědčivý zážitek, kde přijde na velký dramatický moment. Dojem spíše unyle "festivalový". ()
Není to sportovní film. Je to velmi okrajově film o pro wrestlingu (což není sport). Je to film volně inspirovaný skutečnými událostmi, které jsou upraveny a přeházeny (výrazně!) tak, aby z nich bylo co nejpůsobivější depresivní rodinné drama. Scénář a režie jsou téměř bezchybné a herecké výkony taky (s výjimkou toho chlapíka co hraje Rica Flaira). Znovu opakuji: Neřiďte se při rozhodování o návštěvě tohoto filmu tím, jaký máte vztah k pro wrestlingu! ()
Skvěle obsazený kousek o mém velmi neoblíbeném sportu, který mě zpočátku velmi zajímal, ale postupem času mě bohužel začal celkem nudit a neudržel mou plnou pozornost. Rozhodně je fajn, že jsem se dozvěděl něco nového (ač těch dějových změn je tu dle všeho nadbytek) a opakovaně jsem zíral, kam své muskulatury dokázali dovést v první řadě Zac Efron a Jeremy Allen White, zejména první jmenovaný už to dost přehnal a trošku to vypadalo, jak kdyby nosil umělé tělo ve stylu Billa a Teda. Další v pořadí, Holt McCallany je můj velmi oblíbený herec a vždycky jej rád vidím, tahle silná a nesympatická postava mu sedla dokonale ačkoliv mám samozřejmě raději, když je za klaďáka. Režiséra Seana Durkina samozřejmě budu sledovat i nadále a snad se mi jeho další film trefí do vkusu více. ()
Bůh, disciplína a hranice rodičovské lásky. Tvůrci si toho nabrali hodně, některé linie tak prodávají jen se střídavými úspěchy. Ačkoliv se bratři Von Erichovi v 80. letech nesmazatelně zapsali do historie wrestlingu, není to sportovní film, nýbrž rodinné drama, které mapuje nelehké osudy jedné famílie (a to ještě bylo bratrů ve skutečnosti šest, Chrise, který ve wrestlingovém byznysu nikdy naplno neuspěl a propadl depresím, tvůrci vůbec nezmiňují). A možná rodinné poměry kolikrát bolí víc než nacvičené pády a letové chvaty... Protože fotřík… velkohubý blb, kompenzující si vlastní nesplněné ambice, který si jde tvrdě za svým a vršící se rodinné tragédie prostě bere tak, jak přicházejí. A zatímco rodina truchlí, on už má v hlavě plány, jak mrtvého bratra nahradit. Ano, asi není tajemstvím, že těch pohrom bude víc, i když za sebe jsem byl rád, že jsem o rodině Von Erichových dopředu vlastně nic nevěděl. Vládne tu docela pohoda, i když si divák brzy všimne, že city a podporu navzájem si tu projevují zejména sourozenci, protože otec má v hlavě jediné: vychovat šampiony. A celé to probublává pod povrchem a divák čeká, kdy se to dostane ven. Dostane, ale s menší okázalostí, než bych si přál. Má to sice fajn retro atmosféru a skvělé herce, ale postavy nemají prostor, jaký by si zasloužily. Vlastně ani snaživý Efron… Vztahy vnímáme, ale nevidíme do nich, chybí vzájemné působení, chybí víc společných scén mezi bratry. Prostě bych namísto objímání a poplácávání po ramenou uvítal hlubší zkoumání sourozeneckých vazeb. Řada postav (kupříkladu matka) doplácí na přílišnou zkratkovitost. O některé linie se jen otřeme. V mnoha případech bych byl důraznější, jindy bych se zase nebál emocí. Ale obecně spokojenost, to zase jo. ()
Režisér a scenárista Sean Durkin byl v mladých letech fanouškem wrestlingu, i ten, koho wrestling nezajímá, musí jistě ztuhnout při vyprávění o tragickém příběhu rodiny Von Erichových. Legendární wrestlerskou rodinu prý dohánělo rodinné prokletí, tuto domněnku snadno potvrdila smrt nejstaršího syna Jacka „Fritze“ Von Ericha, Jacka Jr. Nejde ovšem o jedinou tragédii, která populární rodinu wrestleru za jejich historii provázela. A do jisté míry v tom měl roli právě zmíněný Fritz. Durkin poté může ve svém scénáři vynechat existenci jednoho ze šesti bratrů a zdánlivě historických nepřesností (Ridley Scott by vám k tomu jistě rád řekl svoje), to nejdůležitější ovšem Durkin ve finále zvládne. Podat příběh jedné generace Von Erichových jako skutečnou tragédii a realizovat film, kdy i mužská oka po jeho konci nezůstanou suchá. I když přece „chlapi nepláčou.“ Studio A24 se v posledních letech stalo rájem pro cinefily, nabízí přeci jen širokou nabídku výrazných filmů, které se navíc většinou mohou chlubit tím, že jsou skutečně specifické a neobvyklé. Železní bratři do této škatulky zdánlivě nezapadají, na to jde na první pohled o řadový biopic, který jakoby se cíleně chtěl vydat cestou patosu a laciné sázky na emoce. Tyhle nadávky ovšem v posledních letech začínají být nadbytečné, kdy někdy ani nemusí jít o prvoplánovou snahu. Především v případě, kdy se po zapnutí promítačky rozjede film, který skutečně má cosi říct, zobrazuje to, kam daleko může zajít převaha toxické maskulinity, jak daleko může zajít až příliš dominantní ruka hlavy rodiny a především ukazuje pravou sílu bratrských pout, které neznají hranic. Přitom všem tak vlastně ani nesejde na tom, jak moc autentický příběh Durkin servíruje a jak moc u jeho realizace sázel na dramatizaci skutečných událostí. Výsledek je totiž tak či onak silný. Dynamika uprostřed rodiny Von Erichů svádí k prozkoumávání rodinných vazeb v domácnosti, kde zdánlivě neexistuje svobodná vůle, veškeré odlišné zájmy mimo wrestling jsou automaticky snadno zapovězené Fritz v podání Holta McCallanyho nezapírá, že své syny řádí dle oblíbenosti a že se může seznam snadno různými okolnostmi změnit. Na domácnosti Von Erichů je tak od počátku cosi nepříjemného. Zac Efron, Harris Dickinson i Jeremy Allen White jsou v rolích Kevina, Davida a Kerryho vymakání k nepoznání, stejně tak každý z nich dostává dostatečný herecký prostor. Zac Efron rázem předvádí svůj dost možná nejsilnější výkon za celou svou kariéru, Jeremy Allen White poté zvládá předvést, proč je nejen kvůli oblíbenému seriálu Medvěd v kurzu. Právě i jejich výkony přispívají k tomu, že Železní bratři nejsou tuctovým sportovním filmem. Durkin totiž natočil biografické sportovní drama se skoro až existencionálním přesahem. Díky režii Durkina zvládají být konfrontace v ringu intenzivní, působivé a především přehledné, nejdůležitější ovšem ve filmu není zobrazené fyzické násilí. Ano, v ringu se může snadno krvácet a během wrestlingu se může zlomit nejedna kost, největší boj ovšem Von Erichovi chlapci neprovozují fyzicky, ale psychicky. Přísný a cílevědomý otec, neskutečná psychická zátěž, především snaha o to se tvrdému otci zavděčit. Teprve v průběhu filmu se více zobrazuje psychický teror, kterému je divák nepřímo po celou dobu svědkem. A o to více bolí sledovat následky této skoro až sparťanské výchovy. Chlapci Von Erichovi tak mohou být sebevíce silní a sebevíce dospělí, pořád je ovšem omezuje strach z jejich otce. Spousty silných hereckých projevů je v rámci Železných bratrů projeveno pouze výrazy v očích, bratři totiž nemohou příliš namítat a autoritativnímu otci se nějak postavit. Je to celé taková zvláštní směs úcty, lásky a strachu, o to více nepříjemnější je postupně sledovat ať už fyzický nebo psychický rozpad různých bratrů. Celé to ovšem v závěru působí jako nevyhnutelný souboj s časem, kdy si až příliš přehnaný psychický dril dominantního otce žádá svou cenu. Nejen díky vrstvě myšlenek tak Železní bratři skutečně zvládnou připomenout Wrestlera Darrena Aronofskyho, zároveň se Durkin občas nebojí jistých filmařských postupů, které by jistě pochválil takový Martin Scorsese. Narativ filmu je cíleně budován skrze tragédie, která rodinu Von Erichových sužovala jedna po druhém. Není v největším měřítku poukázáno na tehdejší slávu Von Erichových bratrů, právě pochybné zázemí rodiny Von Erichů a údajné prokletí této rodiny je ovšem na jejich příběhu pořád to nejzajímavější. Synové Von Ericha mají díky tvrdé výchově rázem blíže spíše ke strojům nežli k lidem, jsou vychováni k omezenému projevování emocí a preferování ryzího „mužství.“ Železní bratři se rázem nejeví jako prvoplánový film pro fanoušky wrestleru, naopak může snadno přispět těm, kteří nemohou bojová umění vystát a shledávají ho barbarské. Postava Fritze totiž jakoby shrnovala vše, co je na bojových uměních špatně. Pád rodiny Von Erichových je v rámci vyprávění tak krapet pochybně založen na pověře, která má tuhle sebedestruktivní a na ubohých základech vybudovanou rodinu nahánět. I když se zpočátku mohou vyjevovat prvky černé komedie a příjemného retra (Craig Gillespie byl po Já, Tonya jistě takovou látku pojal velmi specificky), od nástupu Kerryho se film definitivně vydá cestou skoro až trilogie, za kterou by se nestyděli ani William Shakespeare nebo Viktor Hugo. O to více uspokojivější zvládá být fakt, že se závěr dočká nějaké smysluplné katarze, smysluplného vyvrcholení několika postav (linka matky bratrů v podání Maury Tierney) a náznaků spojených s tím, že díky pověře hned nemusí být všehovšudy vymalováno. Stěžejní moment předcházející takovému epilogu film navíc nenabízí alespoň uspokojivou satisfakci v oblasti osobního příběhu nejstaršího přeživšího bratra Kevina v podání Zaca Efrona, ale skrze něj i filosofickou nadstavbu, která emoce v tomto filmu posouvá ještě o kousek dál. Je proto tak trochu škoda, že se film pořádně rozjede až po 20 minutě a první výraznější konfrontaci v ringu, Železným bratrům se ovšem musí uznat obdivuhodná gradace, protože se film skutečně za pochodu stává intenzivnějším a intenzivnějším, skrze to zajímavější a zajímavější. Železní bratři jsou příkladem dramatu s narativem, který si skutečně nechává dát na čas, teprve ve stěžejní části filmu poté zvládá diváka položit správně do kolen. Železní bratři se i díky tomu stávají nejvíce jasným kandidátem na nejlepší film, který utřel v oblasti absence byť jen jediné nominace na Oscara. Všeobecná nadšenost zahraničních kritiků i diváků i umístění mezi TOP 10 nejlepších filmů dle Národní rady amerických filmových kritiků rozhodně nebyla přehnaná. Železní bratři totiž patří mezi nejsilnější filmy loňského roku. Nesejde dvakrát na tom, jak moc je Sean Durkin věrný skutečné historii a jak moc velkou převahu má dramatická nadstavba nad reálným průběhem událostí. Železní bratři totiž rozhodně nejsou typickým sportovním biopicem a i díky tomu rázem logičtěji vycházejí ze stáje A24. Zdánlivě tuctové sportovní drama totiž nabízí úvahy nad nebezpečím toxické maskulinity, příliš velkých nároků rodičů na své děti i křehkých bratrských pout. Chlapi nepláčou? Nejednomu z mužských diváků alespoň při sledování filmu určitě „něco spadne do oka“.... Viděno v kině: 2x () (menej) (viac)
No podruhé bych to už vidět nechtěl - přeci jen malý rozpočet, fádní střih a "nevýznamnost" příběhu je na ploše 130 minut znát. Ale jde o překvapivě funkční malou rodinnou tragédii, která je nechtěně vtipná jen v části jedné dějové linky úmrtí jednoho z bratrů. Zajímavé. Proč ne... ()
Jak se vám budou líbit Železní bratři se asi bude odvíjet od toho, jak dalece máte postavenou hranici toho, kdy se z tragického melodramatického filmu stává vyloženě "misery porn". Pro mě ta hranice zde už byla překročena. V každém případě jde jinak o velmi dobře natočený, zahraný a (bez znalosti skutečné historie) napínavý snímek. Holt McCallany by měl dostávat víc rolí. ()
Mně to teda přišlo dost utahané a herecké výkony taky nic moc. Cením jen nápad. ()
Pokud na to půjdete jako na wrestlingový film, je tu vysoká pravděpodobnost, že vás výsledek zklame. Sean Durkin sice dokáže s přehledem natočit pořádnou mlátičku, ale evidentně ho na příběhu rodiny Von Erichů zajímalo něco úplně jiného. Konkrétně jaké je to vyrůstat v železném spáru otcových nenaplněných ambicí a jak obtížné je vykročit z takto omezeného životního ringu ven. Přes obdivuhodnou muskulaturu Zaca Efrona je to hlavně psychologické drama od nezávislého studia. A jako takové funguje výborně. ()
Tak toto je lepšie než Jednotka samovrahov. V doslovnom zmysle. Kde sa berie s tragédiami nejaký Kennedyho klan, keď títo to brali hopom aj keď nemuseli a keď to nechcela kliatba, tak jej pomohli. Wrestling neznášam, ale tento príbeh mimo zápasov ma zaujal, aj keď v tomto prípade tieto dva prvky od seba neodseparuješ ako zelený aktivista smetie. ()
Životopisný film od A24, který jede na jistotu, nijak nepřekvapuje ale příběhově je dost poutavý na to, aby u něj divák vydržel, přestože mu vyjma slušného vizuálu a snaživých herců, nepřinese nic nového. ()
Sportovní drama v podání Durkina a A24 není sportovní drama, ale psychologická studie toxického otcovství a psychických problémů v době drsných chlapů, kteří nepláčou. Není snadné přežít takovou výchovu a bude to stát mnohem víc, než si drtivá většina lidí dokáže představit. Závěrečná scéna, ultimátní terapie rodinou, mi vehnala slzy do očí. Ten film je jeden dokonalý filmový tvar, pracující s divákem. Chytře přeskakuje banalitity, nutí vás přemýšlet co se stalo, představovat si nezobrazené emoce. Dělá to zatraceně dobře a furt. A skvěle tak dokáže pracovat i s momentem překvapení. Dlouho jsem neviděl film, který by vyžadouval takovou pozornost a aktivitu diváka, kvůli interpretaci viděného. Kdo jde na wrestlingový film a sportovní drama, je zklamán, jak tu hojně čtu. Je zajímavé sledovat, jak se Durkin v tvorbě svých emocionálně tíživých filmů propracovává od nezastavitelně zrychlujícího se propadu do paranoi přes závěrečný náraz na tvrdou realitu až k emocionálnímu léčení ran. ()
U sportovních dramat mnohdy dávám přednost neznámé látce, ale v tomto případě mě příběh wrestlingových bratří naprosto minul. Bylo to celé hodně mdlé. ()
Drtivá většina recenzentů si zde stěžuje na fakt, že v příběhu o slavné wrestlerské rodině je velmi málo skutečného wrestlingu. Já si však naopak myslím, že právě tomuto zjevně přímočarému přístupu se chtěl režisér Sean Durkin co nejvíce vyhnout. Snímek The Iron Claw totiž funguje nejlépe v psychologické rovině, v níž se synové snaží stůj co stůj zavděčit dominantnímu otci, který si skrze ně plní své vlastní sny. To co tedy na začátku vypadá jako idylická domácnost se postupem času mění v neutuchající teror, před nímž není úniku, což vyeskaluje v sérii nevyhnutelně nešťastných událostí. V tomto bodě je tedy záhodno zmínit skvěle dávkovaný scénář, který z dané polemiky a úžasných exteriérů či interiérů těží své maximum, v čemž mu velmi pomáhají i skvělé herecké výkony všech zúčastněných. Když tedy všechny tyto ingredience spojíte dohromady, vznikne Vám výbušně dramatická podívaná, která Vás ve svých nejlepších momentech dokáže velmi slušně strhnout. Pokud tedy hledáte neotřelý náhled na wrestling, potažmo i na jeho zákulisí, The Iron Claw je přesně tím pravým. Skvělá práce! (KVIFF.TV) „I used to be a brother.“ ()
Reklama