Réžia:
Lindsay AndersonScenár:
David SherwinKamera:
Miroslav OndříčekHudba:
Marc WilkinsonHrajú:
Malcolm McDowell, Arthur Lowe, Robin Askwith, Charles Sturridge, Sean Bury, Simon Ward, Brian Pettifer, Mona Washbourne, Richard Everett, Graham Crowden (viac)Obsahy(2)
Drama Lindsaye Andersona Kdyby je typickým produktem doby, v níž vzniklo, tedy neklidných a revolučních šedesátých let. Prakticky z každého záběru lze cítit obrovský vztek mladé generace, který může zchladit jen bourání hodnot, na nichž v té době stála britská střední třída.
Obsazení vévodí Malcolm McDowell (sígr z Kubrickova Mechanického pomeranče), který hraje Micka, studenta, který vyburcuje spolužáky k revoltě vůči zažitým zvyklostem jejich internátní školy. Tváří v tvář surovým vychovatelům a neschopným učitelům se Mick a jeho kolegové pokusí odstranit překážky, kterými jim pedagogové ztrpčují život, a také zažitou představu o nadřazenosti kolektivu nad individualitou. Pod heslem "Vyberte si, na které straně chcete stát," tak svádí marný boj mladické ideály s nelítostně válcující realitou.
Natáčení začalo jen pár dní před studentskými bouřemi v Paříži a Andersonovi se díky tomu podařilo poměrně přesně zachytit náladu mezi příslušníky mladé generace, fotkami Che Guevary a Mao Ce Tunga na stěnách pokojů počínaje a naivními přípravami na revoluci konče.
Film se stal kultovním především díky tomu, že se Andersonovi podařilo příběhu dodat surreálný nádech, za což vděčí zejména formálnímu zpracování a vynikající kameře Miroslava Ondříčka. Ve chvíli, kdy revoluční události nabírají obrátky, film se anarchisticky rozpadá do jednotlivých záběrů, neustále mění svou barevnost od sépiové po plnobarevnou, střídání reálných a fantazijních záběrů je stále rychlejší.
(oficiálny text distribútora)
Recenzie (124)
[2,5*] "What makes me nervous about girls is you never know what they're thinking." "I don't think they do think." Filmová dráma, ktorá mi je subjektívne protivná v mnohých ohľadoch. Tie naduté anglánske držky sú miestami na nevydržanie (tá strojená vznešenosť, nadradenosť v každej póze), protivný je i celý ten zvrátený systém vzdelávania a o nič lepší nie sú ani tí mladí chuligáni, ktorí sa proti nemu búria. K umeleckému zážitku neprispieva ani nezaujímavý a značne nesúrodý príbeh, ani to náhodné vypadávanie farby (ako pri poruche) a klinčekom do rakvy je ten debilný koniec (a je mi úplne jedno, či je fantazijný, alebo nie). Je tu ale pár vecí, ktoré ťahajú film nahor. Je to hlavne herecký výkon Malcolma McDowella a potom ešte jedna skvelá scéna výletu na motorke (akoby z iného filmu), najmä tá časť v kaviarni s parádnou sprievodnou hudbou (Sanctus). Zaradené v zozname 1001 filmov, ktoré musíte vidieť, než umriete. ()
Tak možná jsem nepochopil poselství filmu a to, co to mělo představovat, ale přišlo mi to jakoby úplně o ničem. Dokážu pochopit, že tady ta školní buzerace byla otravná, ale že bych postřílel půlku školy, tak to asi ne. Každopádně mi film přišel takový chladný, bez emocí a v podstatě jsem ani nevypozoroval nějakou touhu po revoluci. Možná jsem nepochopil náznaky či skryté myšlenky a nebo tam fakt nebyly. Bylo to takové nijaké prostě, nesedlo mi to. Na druhou stranu to bylo celkem zajímavě natočeno a mělo to zvláštní atmosféru. Ale pro mě dost zklamání. Takové podivné... Howgh! ()
Konec mě dost zklamal, takový obyčejný a jednoduchý. Nelíbilo se mi tím pádem vyznění filmu. ()
Jeden ze 150 nejlepších filmů všech dob podle ankety (119 hlasujících, především filmových historiků, z více než 100 zemí světa), kterou v roce 1982 uspořádalo UNESCO z podnětu Mezinárodní federace filmových klubů. ()
Film Kdyby… nedává divákovi nic předem. Plyne svým vlastním tempem, které se někomu může zdát pomalé. Odhaluje postavy, ale až po nějaké době vyjde najevo, kdo je protagonistou. Sleduje školní rituály a vztahy studentů bez jasnějšího důrazu na to, co je důležité. Nevím, jestli to byl záměr, ale až po hodině jsem si uvědomil, že šlo o školu vojenskou, ne jen obyčejný internát. Těžko se dá mluvit o nějakém jasném příběhu, nebo aspoň struktuře odvozené od školního roku. Jde spíš o sled událostí, který v divácích vyvolává stejný pocit rutiny, jako musela školní docházka vyvolávat ve studentech. Učení, řád, trest, opakování, snaha uniknout, neúspěch, trest, stále dokola, bez naděje uniknout nebo najít hlubší význam v tom úsilí kromě disciplíny pro disciplínu samotnou. I přesto film neztrácel moji pozornost, protože prostředí školy bylo dostatečně zajímavé a film dokázal vždy ve vhodnou dobu ozvláštnit rutinu nějakým nečekaným vtipem nebo kouzelným momentem. Akce postav zůstávají často nedořečené, ale o to lépe vystihují každodenní život na škole. Střídání černobílého a barevného obrazu nemá dramatickou logiku a jak jsem při sledování předpokládal, bylo způsobeno nízkým rozpočtem. Přitom mi nijak nevadilo a velice rychle jsem si na něj zvykl. Jeho nahodilé střídání podpořilo surrealistický rozpad vyprávění ve druhé polovině. Do realistického prostředí vstoupí dívka, o které nevíme, jestli vůbec existuje. Učitel ležící v ředitelově skříni vytváří z vážné scény gag hodný Monty Pythonů. Celé to vrcholí šíleným koncem, jehož masakr dá konečně význam názvu filmu. ()
První půlka filmu byla dobrá, to se tady s někým shoduji v názoru. Ovšem v té druhé mi to přišlo artově přitažené za vlasy. Místo aby film šel více do hloubky a zabýval se psychikou, udělal z toho akčňák se šíleným studentem v čele vzpoury. McDowell byl úplně stejný jako v Mechanickém pomeranči. Podle mého by se ostatní nepřidali k podobné hrůze a McDowell nehrál normálního studenta, ale úchyláka. Nemohla jsem to brát jako oprávněnou vzpouru, nepřišli mi tak ultačováni. Filmoví odborníci teď nejspíš pláčou, ale já to tak vidím :o) ()
Projekt 100 (2006) ()
Už od začátku mi to připomínalo pilotní díl mechanického pomeranče, jen jsem čekala kdy se to zvrhne ;-) Ale to bude jen tím Malcomem. Jinak si myslím hodně zdařilý film po všech stránkách. ()
Uzasny film. Hlavne jak se stridaji cernobile pasaze s barevnymi. Uz vim proc si Kubrick vybral McDowella do Mechanickeho pomerance. ()
Film ukazuje rigiditu anglického vzdělávacího systému, založeného na pseudo-křesťanských hodnotách, tělesných trestech, systematickém řetězci šikany a striktním vynucování arbitrárních pravidel. Tento systém vytvářel komplexní a autonomní sociální hierarchii. Tyto struktury zcela penetrovaly život každého, kdo v nich byl zapojený a měly hluboký formativní dopad na pozdější život absolventů a začlenění do přísně rozdělené třídní společnosti. V málokterém díle byla izolovanost a krutost podmínek v internátní škole vylíčená tak silně a kontroverzně. Na konci 60 let, kdy film vznikl, byl obzvláště relevantním a aktuálním, jelikož v té době v Americe a v Evropě skutečně docházelo k rebeliím studentstva proti establishmentu a konzervativním společenským hodnotám. Oproti odcizenému a indiferentnímu hrdinovi Absolventa, kterého ztvárnil Dustin Hoffman, byl hrdina If….(Malcolm MacDowell, kterého znáte především z Mechanického pomeranče) aktivním a zapáleným, rozzuřeným mladým mužem a vystihoval zcela jinou podobu opovržení vůči řádu, který nastolily předchozí generace. Travis byl typickým britským anti-hrdinou své doby. Stejně jako jím byl pro méně politizovaná 50. léta Jimmy Porter z „Ohlédni se v hněvu,“ kterého hrál Richard Burton. Mnoho univerzit na konci 60. let skutečně obsadili studenti, kteří požadovali nápravu zakoušených sociálních nespravedlností. Film skoro ani není metaforou tohoto stavu, je přímo výzvou k revoluci. Anderson sám však toto spojení popíral. Tvrdil, že jeho úmyslem nebylo natočit film o aktuální situaci, ale nadčasový portrét konfliktu jedince a svazujících institucí, řádů a hierarchií. Portrét, který by natočil, i kdyby jeho téma nerezonovalo tak silně se soudobou politickou situací. Pravdu měl v tom, že základní konflikty filmu mezi hierarchií a anarchií, nezávislostí a tradicí, svobodou a zákonem, nás provází odnepaměti. Jak vidno, naturalismus se v tomto filmu potkává se surrealismem. Neméně šílené rebelie se však na anglických internátních školách skutečně děly. Zvláště v období francouzské revoluce. Ve slavném Eatonu v roce 1783, ve Winchesteru 1793 a v Rugby 1794. Podmínky na těchto školách byly v literatuře skutečně přirovnávány ke galejím či věznicím. Jednu takovou organizoval sám Lord Byron v Harrow v roce 1805. Odtáhli při ní ředitelův stůl doprostřed školního dvora a tam ho zapálili. Potom chtěli vyhodit celou školu do povětří a nastražili dokonce sudy se střelným prachem. Film je ke konceptu elitních škol vychovávajících ke starým hodnotám impéria (povinnosti, disciplíně, odvaze), které má osvědčovat vyšší třída ve službách státu, církvi a armádě, silně kritický. Historie tohoto systému sahá k Dr. Thomasovi Arnoldovi z Rugby. Brzy po zavedení těchto škol vznikly první romány z daného prostředí. Například Školní léta Toma Browna od Thomase Hughese (1857) z poloviny Viktoriánské éry. Rudyard Kipling vynalezl jistý subžánr knihou Stalky and Company (1899), kde jsou tyto instituce líčeny jako hnízda šikany, sadismu a brutality, ale zároveň i výcvikovým táborem pro vyšší třídy. Ve filmu lze zmínit coby předchůdce Kdyby… The Housemaster (1938) a Goodbye Mr. Chips (1939). Jsou podmínky líčené v první části filmu nadnesené? Příliš ne. V Anglii se setkáváme s dlouhou tradicí tělesných trestů a dodnes je to tam na některých školách běžné. Vytváří to totiž disciplinovanou odolnost. Sám Anderson systémem internátního školství prošel. Sám Mick Travis je ultimátní a částečně autobiografickou satirickou inverzí ideálu z Kiplingovi básně (podle které je film pojmenován a která oslavuje ideál mužství), přestože tento ideál v mnoha ohledech ironicky naplňuje. Kdyby…je jedním z nejprovokativnějších, aluzivních filmů moderní doby. Právě fakt, že Anderson svůj film pojmenoval podle básně od Kiplinga, lze vykládat metaforicky, jako ironický komentář ke Kiplingovu entuziasmu pro anglické výukové rituály a jeho oslavu Britského impéria, a částečně doslovně, jako pozitivně nabitou aluzi k heroismu, oslavovanému v básni. Chlapci se totiž skutečně zachovají jako muži a postaví se za své přesvědčení. Lze to samozřejmě číst i tak, že nemožnost vzdorovat systému přiměla hrdinu k bohatým fantaziím. Čelíc odcizení a ontologické krizi, uchýlil se do světa bludů. Jedinou jeho rodinou jsou dva přátelé. Film ale jasně ukazuje, že se snaží transcendovat od naturalismus k poezii složitějším způsobem. Hrdina spíše hledá ve světě a životě autenticitu a kreativitu. Snaží se překročit od toho, jak se věci jeví k tomu, jaké skutečně jsou. To je pravá podstata realismu. Iluzi reality narušuje také rozdělení filmu do kapitol. Střídání černobílého a barevného materiálu vytváří rovněž jakýsi filmový Brechtův zcizovací efekt. Nebyl to však záměrně zvolený stylistický prostředek. Bylo to jednoduše zaviněno nedostatkem prostředků. Některé scény byly zkrátka monochronní, protože nebylo dost barevného filmu. Odcizujících efektů je ve filmu celá řada, již uvozující scéna, kdy vstupujeme společně s Jootem, nevědoucím, jaké minové pole před ním leží. Zavede nás sice mezi kulisy vyprávění, ale brzy se vytrácí a nezůstává hlavní postavou. Splyne s davem chlapců a stává se nerozlišitelným. Film je pln kontrastů. Je jemný a zároveň extrémně podvratný, je morální a zároveň ďábelský. Odehrává se v osmi kapitolách a v komprimované podobě nám představuje události jednoho akademického roku. Na počátku vidíme chudáky bažanty, jak se musí okamžitě podřídit hierarchii. Až komické věkové rozdíly ani neumožňují, aby tomu bylo jinak. Náš hrdina přijede z prázdnin se symbolem individuality a počínající mužnosti. Knírem, který musí ihned pryč. Následný děj líčí brutální ponižování a potlačování veškeré důstojnosti, vitality a radosti ze života. Konec je jedním nejvíce ikonoklastických, nekompromisních a satirických momentů v dějinách filmu. Všechny sekulární i sakrální instituce jsou napadeny coby filištínské, pokrytecké, pokřivující morální hodnoty a sloužící pouze k udržování opresivního systému. Tón spravedlivého rozhořčení podporují časté biblické aluze stejně jako použití několika křesťanských hymnů. Mladí nejsou jen anarchisti, kteří chtějí zbořit starý řád. Jsou to křižáci, kteří se mstí za zradu na původně čistých křesťanských principech. Často bývá film přirovnáván k Viggově Trojce z mravů (natočeno 1933 v kinech až 1945) a sám Anderson přiznal inspiraci tímto snímkem. V Anglii se v šedesátých letech objevilo krátké období kulturní prosperity. John Osborne znamenal obrození pro divadlo a s Tonym Richardsonem založili Woodland Films, společnost, která distribuovala většinu tehdejších umělecky ambicióznějších snímků. Nejlepší britské filmy té doby byly spojené s divadlem. Richardson adaptoval Osborna (zmiňované Ohlédni se v hněvu 1959 s Richarem Burtonem), ve které odcizený hrdina provozuje stánek na tržišti a káže o třídní nespravedlnosti a později také povídku Alana Sillitoea Osamělost přespolního běžce (1962) s Tomem Courtenayem v hl. roli. Film o převýchovné instituci pro mladé delikventy z dělnického prostředí. Karel Reisz adaptoval jiné dílo tohoto spisovatele V sobotu večer, v neděli ráno (1960) o mladém dělníkovi, který vzdoruje šedi a nástrahám konformity. Filmům s podobnou tématikou se tradičně říká Kitchen sink cinema. Tato díla představují vrchol britského sociálního realismu. Všechny rané filmy těchto filmařů měly společný zájem o témata dělnické třídy, ale všichni se ve své tvorbě postupně posouvali jinam. V padesátých letech spojení s dokumentárním hnutím free cinema přineslo těmto filmařům neobyčejný cit pro věrné zachycení každodennosti. Hodně se natáčelo v exteriérech, což filmům dodávalo syrovost a autenticitu. Filmy „kuchyňského dřezu“ se staly plnohodnotnou alternativou francouzské Nové vlny. Nazývané tak byly podle zobrazování špinavého, každodenního života. V polovině padesátých let dramata a filmy zaměřené na rebelující protagonisty z dělnické třídy vytvořily trend „rozhněvaných mladých mužů“ beroucích v potaz třídní povědomí. Šlo by k nim ještě přidat tvůrce, jako byl John Schlesinger, který natočil film Billy lhář (1963) a později v USA Půlnočního kovboje (1969). Lindsay Anderson byl z této skupiny snad nejambicióznějším režisérem. Kromě Kdyby… stojí za doporučení rozhodně alespoň jeho film Štastný to muž (1973), který zároveň volně na Kdyby….navazuje a ukazuje Micka Travise, jak v pozdějším životě podléhá vždy odlišným institucím, úřadům, armádě, církvi. Opět je zde kladen důraz na vztah vztah jedince a systému. Kdyby… se dočkalo komerčního a do značné míry i kritického pozitivního ohlasu. Je to film umělecký, který se vyhýbá tradičním vypravěčským konvencím, a přesto měl solidní kasovní úspěch. Během distribuce měl však problémy. Anderson se rozhodně cítil být skutečným autorem a uměleckým filmařem a jakékoliv ústupky obecnějšímu vkusu mu byly silně proti srsti. Nicméně film získal Zlatou palmu v Cannes a přilákalo to k němu pozornost mnoha kritiků. Snímek je bezpochyby silně satirický. Kdyby… je dílo plné mistrného sarkasmu. Mstí se drilu, servilitě a kastovnictví elitní anglické školy, co kdysi vychovávala příkladné kádry pro impérium. Je to msta za lámání charakterů, za ideje disciplíny a vůdcovství, i velmocenské ideály dodnes pěstované, i když impérium už zaniklo. Realistická reportáž v podání amatérských herců ve filmu postupně přechází v alegorii. Mladí hrdinové drcení systémem oficiálního pokrytectví začínají útočit. Vše začalo autobiografickým scénářem Davida Sherwina a Johna Howletta, kteří popisovali svá léta na internátní škole. Nebylo výjimečné ani to, že se studenti skutečně učili zacházet se zbraněmi a byli připravováni na vojenskou kariéru. Anderson sám takovou školu navštěvoval. Byl dokonce editorem školního časopisu, předsedou debatního kroužku a prefektem, to vše navíc během 2. sv. války. Již na škole psal povídky a recenze na filmy. Často se uvádí, že je příkladem režiséra, který byl původně filmovým kritikem. Aktivně působil také v dramatickém kroužku. Již na škole měl však zároveň sklony k rebelii a obdivoval i nenáviděl svého staršího bratra, který se dal k armádě. Při tvorbě filmu ale nevycházel pouze ze svých vlastních zážitků, některé z nejidiotštějších promluv ředitele ve filmu jsou z knihy z roku 1967, která popisovala, jak funguje Eaton. Nebyly to vymyšlené repliky, ale slova pronesená skutečným ředitelem takové školy. Anderson scénáristy dost poučoval, dal dílu strukturu a stylizoval se do role učitele. Obsah podle něj musel předcházet formu. Scénárista měl smysl pro poetiku a režisér zase pro logiku, analýzu a strukturu situací. Film díky tomu přechází od reality k fantazii, ale nepůsobí to absurdně, nýbrž surreálně (některé scény lze směle přirovnat k Bunuelovi). Spíše než na vyprávění jako sérii logicky navazujících kroků se soustředí režisér na samotnou texturu (vnitřní strukturu) scény a to mu umožňuje provádět takové skoky bez větších obtíží. Takových prostředků využívají umělecké filmy běžně, můžeme si toho všimnout u Godarda, Antonioniho, Felliniho, Resnaira, Vardy. Andersonovým největším vzorem však nebyl žádný filmový režisér, nýbrž jak sám říkal Bertold Brecht. Naturalisticky film začíná a násilně epicky končí. Hodně mluvil Anderson také do střihu. Chtěl, aby každá scéna byla naplněná dostatečným množstvím významu, aby střihu bylo užíváno skromně a vytvořil tak dojem jednoduchosti. Anderson byl velmi autoritativní a náročný. Školní disciplína v něm zanechala stopy, přestože byl rebelem. Napětí, které bylo mezi ním a ostatními členy štábu v sobě ale neslo i vzájemný respekt a zrcadlí napětí ve struktuře filmu mezi až dokumentárním realismem a revoltující fantazií. Andersonovi se nelíbilo nadužívání složitých filmařských technik a postupů. Považoval ho za manýru. Záměrně šel svým přímým a jednoduchým stylem proti tehdejší módě. Anderson toužil být autentický, ukazovat to, jací lidé skutečně jsou, jejich pravou podstatu a nikoliv svazovat příběh jednoduchou posloupností příčiny a následku. Snažil se překročit konkrétní a dostat se symbolickou cestou k mnohem širším otázkám. Chlapci nejsou trestáni za žádný konkrétní prohřešek, ale za to, jací jsou, čím jsou. Podobně jako se v Kafkově Procesu nikdy nedozvíme, čím se Josef K vlastně provinil. Film se snaží metaforicky postihnout problémy současné společnosti, které jsou akutně pociťovány, ale málokdy plodně artikulovány. Pro mnoho lidí bohužel ona fantazijní juxtapozice film shazuje. Ona první realistická část se jim zdá jako přínosnější. Ondříčkova kamera přispívá k udržení napětí. Někdy nám ukazuje obrazy uspořádané krásy (školní pozemky, budova, sbor, cvičení chlapců, jízdu na motorce) jindy jsou to scény neuspořádané divoké, z pokoje ve kterém chlapci popíjejí a sní, schody po kterých běhají, ložnice ve kterých se perou. Sám Anderson to vyjádřil nejlépe: „Nechci říkat co je realita a co fantazie. Problém je totiž v tom, že fantazie je realita. V životě neexistují žádné přesné hranice mezi těmito dvěma sférami. Naše představy jsou součástí naší reality.“ Ve filmu lze hledat prvky mýtu, lze jej nazírat z genderového hlediska jako studii maskulinity, z hlediska tradičního patriarchálního řádu, z hlediska konformity, mezigeneračního, třídního sporu, zašlých imperiálních ambicí. Všechna tato čtení jsou možná a do jisté míry propojená. Nejsilnějším poselstvím je ale pravděpodobně to, že omezovat plnost života, vede k zmrzačení a násilí a může to mít hrůzné následky. () (menej) (viac)
Jedním slovem mazec. Tak si představuju Anglii a takovou ji mám rád. Člověk, který v té době žil a budoval určité hodnoty (byť za cenu vlastní krve), musí teď hořce zaplakat. Dlouho jsem odkládal toto dílo. Naštěstí jsem ho již ale shlédl a nezklamalo mě. ()
Ani nevím, co k tomu říct. Není to za mě nic extra. Spíš, než abych pozoroval nechuť studentů k učitelům, tak mi nestačily oči vypadnout z důlků, jak to na tom intru chodilo. To v tý době takhle bylo jako normální? Do těch sprch bych v životě nešel. A dělat učiteli poskoka... no to jen přes moji mrtvolu. Vyhodnocení: Konečné střílení bylo hrozně nezáživné a ploché ()
Nesedlo mi to ani omylem. Asi to bylo tím tématem. Nebo zpracováním. Nebo jen nechápu ty absurdní prvky ... ()
škoda že jedna hvězdička patří čistě a jenom mistru ondříčkovi za výkon za kamareou. jinak slabé, chabý pokus o duchaplnou alegorii ()
Skoro stoprocentně ztotožňuji s liborkem a dlouho jsem váhala mezi třemi a čtyřmi hvězdičkami (čtyři za první, tři za druhou část), nakonec jsem ubrala. Ta obludná mašinérie (jako by se od dob, kdy psal Verne Dva roky prázdnin, vůbec nic nezměnilo) mi totiž připomněla The Wall od Pink Floyd - a popravdě jejich ztvárnění We Don´t Need No Education na mě zapůsobilo mnohem víc. Udivuje mě jen, s jakou odevzdaností se téměř všichni podřídili šikaně a teroru. ()
Těžké. Do filmu jsem se nedokázal vžít, i když jsem se hodně snažil a chtěl jsem. Nejspíš jsem se nedokázal přenést přes zobrazovanou situaci střílení do všech. Pacifista, no. Musím ovšem uznat, že název je vystihující a moc originální. ()
Malcolm má dost našlápnuto do Kubrickova Pomeranče, ale jako celek mne to výrazně neoslovilo. ()
KDYBY... Godard natočil svůj Week End takhle precizně jako Anderson If... měl bych ho rád stejně jako tuhle úžasnou vzpouru proti školnímu systému. Pink Floydi měli na co navazovat... ()
Letní Filmová Škola 2019, film 11: Už vás nebaví studovat na vaší staré škole? Máte po krk volnosti, absence dress kódu a nedostupné šikany? Tak přijďte k nám, na School College, kde budete dle svého postavení v naší arbitrárně rozvržené hierarchii střídavě buzerováni a buzerovati. Kde každé provinění proti kodexu středostavovské Británie znamená tvrdé mlácení rákoskou. Kde neuvidíte ženské ňadro do doby než vám bude 26. A konečně, kde se o vás budou starat a každým krokem vás provázet naši milí prefekti, kteří chtějí především vaše blaho (protože blaho fakulty je i vaše blaho). Nebojte se, nebude zde z nic z těch oteplelých náznaků z filmů New English Heritage, ani veselé kamarádství a sportovní duch jak v Chariots of Fire. Jen stará dobrá šikana, buzerace, a (dá-li náš pan farář) i trochu toho sexuálního zneužívání. A to vše bez kapky alkoholu, abyste si to pořádně užili. Tak kdo se hlasí? Winslow? Renfield? Cartwright? Poule? No tak, nehlaste se všichni najednou... ()
Prisernost systemu je vyobrazena vyborne, nasledne tak aj sikana v izolovanom skolskom zariadeni. Film ale od polovice zacina mierne nudit a cely projekt akokeby stracal dych. Nemozem sa ubranit pocitu, ze ten zaver mal prist skor. Esteze Malcolm nesklamal :) ()
Reklama