Réžia:
Hajao MijazakiScenár:
Hajao MijazakiKamera:
Acuši OkuiHudba:
Džó HisaišiHrajú:
Rumi Hiiragi, Takaši Naitó, Rjúnosuke Kamiki, Bunta Sugawara, Mari Nacuki, Šigejuki Tocugi, Takehiko Ono, Jasuko Sawaguči, Miju Irino, Širó Saitó (viac)VOD (1)
Obsahy(1)
Cesta do fantázie je dobrodružná snímka, kde sa neodohrávajú boje, hlavná postava nemá nadprirodzené schopnosti ani sa tu neháda dobro so zlom. Rozprávanie o desaťročnom dievčatku, ktoré sa ocitne v čarovnom meste duchov, bôžikov a strašidiel, sa obíde bez schém a prvoplánových atrakcií sezónnych animovaných hitov. Naopak, divákov každého veku pohltí unikátnou víziou autora, vďaka ktorej každý záber dýcha čarovnosťou, hravosťou, nápaditosťou, ale aj melanchóliou a emotívnosťou. (ASFK)
(viac)Recenzie (1 006)
Kvalitnější filmový opus z roku mého narození neexistuje.... snad už jen Shrek. ()
Laputa pro mne stále zůstává nejlepším Miyazakiho snímkem, ale Cestou do Fantazie mě opět přesvědčil, že ta JEHO fantazie nemá absolutně žádných mezí! ()
Tak tímhle filmem jsem se dočista zamiloval do Miyazakiho. Slovy Mattyho, to je prostě BOŽÍ!! Prostě filmová extáze, nádherná animace, skvělý vtípky (křečík a ptáček). HUDBA: Joe Hisaishi - jako vždy skvěle doplňující. ()
11x. Srdcová záležitosť, výprava do samotných útrob imaginácie. Kto videl, chápe - raz nestačí. ()
Díky Bohu, že Hajao Mijazaki nepatří mezi tvůrce, kteří nenechávají svou bohatou fantazii uzavřenou před okolním světem. Tento film je úžasným důkazem toho, jak právě rozlehlá a barvitá lidská fantazie může být. Takže pokud jste doposud tenhle film neviděli, rozhodně to napravte. Pokud se podvolíte fantazii Hajaa Mijazakiho, zažijete nezapomenutelný zážitek. :) ()
Dlouho jsem Cestu neviděl, proto jsem využil možnosti a mohl si ji oživit na Mijazakiho festivalu v Bio Oku. Byl to dokonalý zážitek, ten fantastický svět mě naprosto pohltil a dostal. Ach, ta Mijazakiho fantazie a představivost, závist. [Mijazakiho festival Bio Oko] ()
TV/// Obsazení 7/10 Děj 8/10 Hudba 6/10 Efekty 8/10/// +charaktery postav, chytrý příběh, dialogy, animace -žádná akce, málo efektů, úvod i konec mohl být delší/// Překrásná podívaná, kterou mě kazil fakt, že se dívám jen na TV a trošku škoda, že jsem před 5 lety nezašel do kina. Bohužel tak či tak animace nemá na soudobou počítačovou animaci. Hudba je krásná, ale je tižší a nevypluje tolik na povrch, není jí moc. Některé postavy se mi vážně nelíbili, ale jinak jejich chraktery a jejich jednání je výborné, v tomhle směru se dá jen chválit. Když byl závěr s rodiči jak již opouštějí tamní svět, tešil jsem se, že dívenka je bude přesvědčovat co se stalo a že to bude ještě chvilku pokračovat, ale konec přišel rychle. Celkově jsem se moc nenudil a hlavně na první polovinu koukal s otevřenou pusou, možná jsem jen toršku nechápal děj, snad moc nepředvídatelný, težko řict, nevím. Ale jistě si pustím Miyazakiho další filmy/// Celkem 74%/// ()
po celkem pozitivním dojmu z Mononoke jsem si našel Cestu do fantazie... ale ta si svou cestu do mého srdce nenašla... i když obecně moc nemusím východoasijskou animaci, tady to byl především příběh, který mě vůbec nezaujal... zbylo jen zklamání z velmi nadhodnoceného filmu. 50% ()
80% - Kvality tohohle dílka jsem docenil až dlouho poté, co jsem jej viděl v kině. Tam mi to přišlo divné. Postupem času jsem si ale uvědomoval, že jsem viděl zajímavou pohádku s pěknou animací, někdy sice trochu nudícím, ale přesto dobrým příběhem a plnou těch nejbizarnějších nápadů... ()
Nemám slov. Nejlepší Miyazakiho film vůbec. ()
Nikdy som nebol priaznivcom japonskej anime tvorby, ale musím uznať, že Cestu do fantázie som prežil celkom bez ujmy. Je tu niekoľko pekných symbolov, ponaučení a dej, ktorý dokázal udržať moju pozornosť. Reálne to vidím na silné tri hviezdy, ale mojej dcére sa to veľmi páčilo, takže dávam ešte jednu bonusovú. 70/100 ()
Po druhém zhlédnutí zvedám své původně 4 hvězdičkové hodnocení na maximum, protože mě to bavilo ještě víc než poprvé. Jsem v pokušení ptát se sám sebe, zda to není náhodou nejlepší animák, co jsem kdy viděl - a to animáky obecně moc nemusím (obzvláště ty adorované z dílny Pixaru z posledních let). Ta bezbřehá studnice nápadů, kterou je tento film prošpikován, mě naplňuje úžasem nad japonskou kulturou a režisérovou kreativní duší. Ten dojemný příběh plný krásné hudby si mě zcela podmanil a okouzlil. Obdivuji kompaktnost světa, který film vykresluje - vše mi tam přišlo nesmírně promyšlené a tvořící fungující ekosystém, odzbrojující svou bizarní poetikou, tolik cizí čemukoli, co znám z euroamerické kultury. Vlastně, jsem ohromen a nemám slov - filmový skvost. Poznámka: nutno vidět v originálním japonském znění, které podtrhne celkovou působivost. Viděl jsem kousek v českém i anglickém dabingu a bylo to o ničem - člověk se tak připraví o polovinu dojmu. ()
Tak Alenka má v Japonsku sestřenici; nejsou si sice ani trochu podobny, ale schopnost ztratit se v mimo-realitě je jim společná. Jalová muzika v úvodu filmu o Džihiro, ještě v reálné filmové dimenzi, je záhy po příchodu na ono místo nepozorovaně vystřídána velkolepou. Cestou do postmoderního nenávratna se dívence postavilo do cesty cosi původního, prakulturního. Co jsou ty domečky? Co je ten tajemný dům s nápisy ve starých znacích? Rodičové, v beznávratí zabydlení, nedokáží už vnímat něco takového jinak než jako skanzen či zábavní park. (Historie pro dnešního Japonce: „Bude to zchátralý skanzen, asi; v 90. letech jich několik postavili.“) Nejsou už schopni adekvátní odpovědi na tremendum, jíž je bázeň a děs. Nechápou, že dům vzdychá. Jejich proměna (neplatí, že nevědomost hříchu nečiní) ukazuje, co se z nás stalo: konzumenti; a že pojem „cílový spotřebitel“ je fatální protimluv. Ale strach z Neznáma se v Džihiro snoubí se zvídavostí a realita se mění v sen. Jaký div, že se chce probudit, když se zprůhledňuje, čímž zpochybněn její vlastní realitní status. Nemohu souhlasit s komentátory, kteří vidí proměnu z bojácné dívenky na statečnou; ne že by jakýsi takto směřovaný vývoj neproběhl; ale Džihiro se prostě bojí, čeho jest se bát, nicméně dělá, co jest udělat; nebo byste se snad nerozplakali jako ona v téže situaci? Více se mi líbí tronův návrh „snový príbeh o dospievaní“, sám se však chci bez tohoto alegorizujícího pohledu obejít. Sledujeme příběh dívky, která nebere, která odmítá přijmout cokoli, co zrovna zásadně nepotřebuje; která má smysl pro tabu, což ji činí způsobilou jím proniknout, obstát, zvítězit, vidět. Projde všemi zkouškami pradimenze (ovšemže za pomoci mocných kouzel a všemocné lásky), aby nakonec směla vysvobodit otce a matku (tedy i svou dospělost) z koloběhu spotřebovávání a to tím, že je poznává jako ty, kteří mezi prasaty nejsou. Ale ta kulturní pradimenze, ta mimo-realita, jak ji vlastně chápat? Je to dimenze vlastní hodnoty skutečného nebo jen surreálný koncept bezhodnotné reality? Vdyť zde se právě děje gigantický provoz, v němž jedni otročí pohodlí jiných. Všichni jsou tak či onak začleněni do Firmy – buď pro ni pracují nebo jsou závislí na jejích službách. Děje se zde mystérium stálého koloběhu očisty (lázně) nebo jen proces „poskytování služeb“? Je ona dimenze taková, jaká má být nebo je taková proto, že z obou čaromocných sester vládne ta zlá? Ta, která neumožní svému dítěti dospět a hýčká je jako obludné mimino. (I toto dítě Džihiro oposléze osvobozuje k stání na vlastních nohou.) Jak si vysvětlit, že pokud nepracuješ, udržující kouzlo zmizí (srov. saze)? Kamazi se představuje jako „otrok kotelny“. Znepokojivá otázka: dělá práce z opice člověka nebo z člověka ovci? Přijde na to. Kamaziho slova: „Dokonči, co jsi začala.“ A umytí Říčního boha bylo prací vpravdě héraklovskou. Na jeho případě se ostatně ukazuje, o co také jde: je naplněn spotřebním odpadem; civilizace z něj udělala páchnoucí obludu. Dík svým nednešním vlastnostem se Džihiro ani nepromění v prase, ani neumožní Bezpáteřníkovi (resp. Muži bez tváře), aby ji pohltil tak jako ostatní – to jejich hltavost (mamon bez práce) je pohlcuje a to je růst přízračné mátohy bez tváře, růst do obludných rozměrů, mátohy číhající, co chtějí a čekající, až si to od ní vezmou. Ale ani s ním to není tak jednoduché: „Je zlý v těch lázních.“ Celý film je výtvarně překrásným dílem, které vtahuje. Nejenže maluje nevšedně působivé scenérie, nejenže obdivuhodně dbá na všemožné detaily statické i dynamické, nejenže pořádá orgie fantazie; pokud jde o mne, cítil jsem se zabydlen jako ve snu; bylo to tak neuvěřitelně živě skutečné, právě tou silou, jíž disponuje skutečnost pouze ve snu. Svou „zabydlenost“ a vůbec snovost filmu se pokusím doložit alespoň vyjmenováním některých náležitostí a drobností: dojem krajiny uzavřené kdesi mimo čas; jednoho rána je celá tato krajina zalita mořem, jímž lze proplouvat, procházet, projíždět vlakem z místa na místo; příběh odehrávající se v opulentních lázních je vystavěn na poměrně velmi malém počtu událostí, jimž je však věnován značný prostor; ta ubytovanost v nocležním patře mezi ostatními, ubytovanost ve ztracennosti, v patře podivuhodného členitého domu, v místnosti spojené s terasou a bytím uvnitř i vně; ty nebezpečné přesuny po vnějším obvodu domu; kotelník (srdce lázní) jako pavouk; saze krmeny barevnými hvězdičkami; kdykoli Jubaba v podobě harpyje vylétá na obhlídku, doprovází ji její zmenšená kopie: to poťouchle bezdůvodné snové zdvojení!; krásný mocný drak pronásledován a smrtelně raněn hejnem papírových šipek. Pak motivy, které ve svém významu dimenzi snu zřetelně přesahují, ačkoli jsou v ní rovněž jaksi uzavřeny: dvojčatost obou sester (z nichž ta zlá úslužně podniká a složitě vládne, všechno moc „řeší“, kdežto ta dobrá jedná rázem); Džihiro v závěru obě oslovuje „babičko“, což mimo jiné vzbuzuje podezření, že Kamazi nelhal, když ji sám označil za svou vnučku; na to bychom se ovšem potřebovali vyznat v psychoanalýze. Pak všechna ta ochranná kouzla, která se musejí sníst: dostat do těla, dovnitř; motiv snězení vůbec (srov. i Bezpáteřníka nebo malér rodičů). Vtipnou ťafkou, taky tak trochu „to se mi snad zdá“, je Kamaziho nefalšované „good luck“ v jinak čistě japonsky mluveném filmu. Naopak velmi nevtipnou ťafkou je další projev stupidity a nevkusu, s nímž česká (slovenská) distribuční firma předkládá „Cestu do fantazie“ a krade tak pohádce jméno (k čemuž viz komentář Flipperův), což má podobně fatální důsledky jako když vám jméno změní (ukradne) Jubaba. (Chválím však nezvykle pěkný dabing; a vzhledem k otřesné kvalitě kdesi na internetu ulovených amatérských titulků jsem rád, že jsem nejprve zhlédl českou verzi.) SPOILER Přes všechna kouzla i okouzlení, přes všechnu významuplnost každé maličkosti rozhoduje nakonec pouze dvojí: láska a rozpomenutí se na vlastní jméno; a toto dvojí se spojuje, když právě Džihiro připomene pravé jméno Hakuovi (který naopak si pamatoval její). Jalový klavír z úvodu se vrací, nyní už mi ale nezní tak mdle. Dost mě dráždí nejasnost, co byl Haku vlastně zač: zda chlapec, který malou Džihiro vytáhl z řeky nebo ta řeka. Obojí má svou hloubku. Rovněž otázka, proč se v původním názvu mluví nejen o Džihiro, ale právě o „Sen a Džihiro“; a jak je vlastně „spirited away“: vkročením do mimo-reality města bůžků nebo už nuceným vytržením z původního domova a odjezdem do post-reality? Naopak mě velmi netrápí, že nevím, co obě její jména znamenají; nemusí to být důležité, jde jen o to přejmenování, o vlastnění jména; koneckonců by se Džihiro mohla jmenovat jakkoli. Dejme tomu PollyJean nebo třeba Petra. () (menej) (viac)
Tím nejlepším z Cesty do fantazie byla pro mě hudba. Ve spojení s nádhernou animací, kterou oceňuji až teď po shlédnutí mého druhého japonského anime, tvoří tak emocionální náboj, až to mezi mnou a televizí doslova jiskřilo. Dalším důležitým prvkem je samotný děj, který doslova bují fantazijními nápady. Sice jsem byl místy trochu (ale opravdu jen trochu) mimo mísu, jelikož Japonsko má přeci jenom JINOU kulturu, ale zároveň jsem té "odlišnosti" postupně propadával. Ještě jedno anime a bude ze mě fanoušek. ()
Fascinující přehlídka bizarních scén (bůh zápachu!), nápadů a krásné animace. Pro milovníky anime a japonské kultury celkově asi nedocenitelný skvost. 80 % ()
U Miyazakiho filmů musím vždycky chtě nechtě pochválit jeho užití nevyhraněnosti dobra a zla, což dokáže udělat z obyčejné „pohádky“ pohádku neobyčejnou a více realistickou. Samozřejmě tohle platí i u Cesty do fantazie. Tento film je navíc plný magické atmosféry tvořené japonskými tradicemi a japonským myšlením, což je podle mého pro západního diváka nezvyklé a tudíž zajímavé. Jenom je trošku škoda, že pro tak originální film Češi nezvolili také originálnější název než „Cesta do fantazie“, ale to na mém kladném hodnocení filmu už nic nezmění. ~(5,0★)~ ()
[7/10] (Dentsu, Mitsubishi, NTV, Ghibli, Tokuma Shoten, Touhoku Shinsha Walt Disney) (Barevný /// Produkce: Tošio Suzuki /// Scénář: Hayao Miyazaki /// Hudba: Jó Hisaiši /// Oscar: Hayao Miyazaki (Zlatý medvěd), společně s filmem Krvavá neděle) [1001 FILMŮ, KTERÉ MUSÍTE VIDĚT, NEŽ UMŘETE] ()
Mňa osobne táto rozprávka nejak veľmi za srdce nechytila. Cesta do fantázie mala dosť úsekov, ktoré ma nudili. Malá Chihiro mi od začiatku nebola akosi sympatická a hlavne jej japonský dabing mi už ku koncu liezol dosť na nervy :) Možno by filmu nejak veľmi neuškodilo, keby mal o 20 minút menej. Ale aj napriek tomu si myslím, že za pozretie to stojí. Som zvedavý na Princeznú Mononoke a Castle in the Sky... ()
Od Cesty do fantázie som po Mononoke očakával zázraky, dokonca som bol na nej aj v kine. Asi kvôli tým očakávaniam som bol vtedy mierne sklamaný, nebola to taká trefa do môjho vkusu ako v prvom prípade. Keď som si ju neskôr pozrel znova, s miernym odstupom, film sa mi dostával pod kožu oveľa lahšie a emocionálne ma nakoniec dostal rovnako, ako Mononoke. Lenže film je trochu menej uchopiteľnejší, jeho svet trochu menej uveriteľnejší a animácia úplne rovnaká. Takže dávam trocu nespravodlivé štyri hviezdy, inak je to 90%. Ale čo, za toho ducha mora to dáme za plný počet. ()
Miyazakiho naprosto nezapomenutelný skvost - jedno z nejúžasnějších děl animované tvorby vůbec... ()
Reklama