Réžia:
Joanna HoggScenár:
Joanna HoggKamera:
David RaedekerHrajú:
Honor Swinton-Byrne, Tilda Swinton, Tom Burke, Ariane Labed, Richard Ayoade, Jaygann Ayeh, Siobhan Harper Ryan, Jack McMullen, Frankie Wilson, Dick Fontaine (viac)VOD (2)
Obsahy(1)
Londýn počátkem 80. let. Plachá, ale o to ambicióznější studentka filmu (Honor Swinton Byrne) s obtížemi hledá cestu k sebevyjádření, a zároveň prochází bouřlivým vztahem s charismatickým, ale nedůvěryhodným starším mužem (Tom Burke). Navzdory varování své ochranitelské matky (Tilda Swinton) i znepokojenýchpřátel se noří stále hlouběji do intenzivního a citově vypjatého vztahu, jenž začíná ohrožovat její životní sen. Uznávaná scenáristka a režisérka Joanna Hogg vytvořila spletitý semi-autobiografický portrét mladé umělkyně, který spojuje vášnivé emoce a vytříbený pozorovatelský odstup do barvitě snového příběhu o první lásce a přicházející dospělosti. Strhující i zneklidňující film získal v roce 2019 velkou cenu poroty na festivalu v Sundance. (Biooko.net)
(viac)Videá (1)
Recenzie (13)
Pro mě filmové zjevení. Po takové spoustě let člověk není úplně připravený, že by od filmového média dostal ještě úplně novou, a k tomu uhrančivě vysokou, kvalitu toho, jak citlivě se film může dotýkat života a sebereflexe, o to umocněnější, že svůj studentský život, svoji pozici v rodině venkovských aristokratů, svoje polapení v nesymetrickém, leč fascinujícím a silně, ale ne nutně zhoubně formativním vztahu s výrazně starším, inteligentním, křehkým i arogantním mužem pochybné existence a svůj v nejistotách dospívání a zrání se formující vztah k filmové tvorbě a možnostem i k filmovým institucím tu v prostředí londýnských intelektuálů 80. let s odstupem tří dekád reflektuje úspěšná osobitá filmová režisérka. A přitom, a to je na tom celém naprosto zásadní, zůstává její filmový počin plnohodnotně vyváženým, intelektuálně nepřetíženým, smyslově a esteticky vrcholně uspokojivým, pokorně krásným vyprávěcím uměním. Není to biografie, není to terapie, není to analýza ani zfilmovaný deníček, je to svrchovaný, divácky vstřícný, vysoce citlivý, nádherně nasnímaný, zahraný i zrežírovaný krásný film. *** Strhující je i obsazení: Joanna Hogg se od dětství přátelila se svou vrstevnicí Tildou Swinton, na filmové škole byly spolužačky a zůstávají celoživotně dobrými přítelkyněmi. Dcera Tildy Swinton, Honor, je kmotřenkou Joanny Hogg. Vznikla tak unikátní příležitost obsadit ty dvě do rolí mladé studentky Joanny či spíše jejího alterega Julii a její matky. Honor si dokonce nastudovala deníky, které si tehdy Joanna jako studentka vedla. A ocenila jsem i to, že matka ve filmu dlouho zůstává nenápadně upozaděna, aby pak sehrála svoji klíčovou roli, jak už je tak údělem dobrých matek, a že to Joannu nestrhlo k tomu dát jí více prostoru a zviditelnění jen proto, že ji hraje Tilda Swinton. *** Během přijímaček postava Julii ve filmu vysvětluje profesorům svůj záměr, že při natáčení svého filmu z dělnického prostředí zahnívajícího maloměsta by ráda vycházela ze skutečných reálií a sledovala skutečné osoby, ale že nechce natáčet dokument, nýbrž reálné poklady použít k vytvoření nových postav, které by lépe odpovídaly jejímu pojetí. Něco takového se děje i ve filmu, který sledujeme. *** A mimochodem, osmdesátkový soundtrack je tu naprosto fantastický. *** Výjimečná dvojprojekce celého diptychu byla fantasticky připravená v Bio Oko v rámci cyklu Girl Power, můj velký dík patří hlavně Anně Krejčířové za vtahující představení výjimečného díla i osobnosti Joanny Hogg. A samozřejmě Tereze D., že mě tam vytáhla. *~ ()
Ak niečo s pokojným svedomím môžem nazvať 100% artovým filmom, tak to bude Suvenír Joany Hoggovej. Pretože, na rozdiel od tisícov pokusov sa nepokúša byť umeleckým, on ním je. Od námetu (príbeh mladučkej študentky filmu o nakrúcaní psychologického filmu, preložený jej vlastným komplikovaným milostným príbehom so zamestnancom Ministerstva zahraničných vecí), cez spôsob nakrútenia až po dávkovanie informácií, ktoré zďaleka neodhaľujú všetko. Dielo priam vyzýva diváka, k tomu aby sa zapojil a aktívne si v mysli dotvoril dej, aby si na základe ponúknutých fragmentov sám skonštruoval chýbajúce čiastky. Film sa odohráva v časoch, keď ešte ľudia nepozerali na obrazovky svojich telefónov každých desať sekúnd (lebo mobily neboli), a po pozretí som sa dočítal, že šlo o spomienky režisérky na mladosť. Tak fajn. Na opísanom to nič nemení. Jeden z mála skutočne kvalitných súčasných art filmov. Teším na pokračovanie. ()
Snaživý a velmi intimní autobiografický portrét ženy, která si není jistá téměř ničím, od svého milence po vlastní filmovou tvorbu. Vstupte pouze pokud přijmete introspektivní dialogy o podstatě filmového umění a skutečnost, že ústřední toxický vztah není nikdy zcela obhájený. Úmyslná fragmentárnost a roztěkanost příběhu má za cíl, aby si divák sám doplnil mezírky, ale nemůžu se ubránit dojmu, že to výslednému celku částečně škodí. Láska k Tonymu se kvůli tomu jeví ještě méně pochopitelně, jako by Joanna Hogg automaticky počítala s tím, že její "zobrazení reality" zkrátka musí být univerzálně přenositelné na všechny, a přitom zapomněla na vlastní slova, že oba hrdinové jsou ve své podstatě absolutní podivíni. I tak - Swinton-Byrne a Burke jsou senzační a konec je nádherným příslibem druhého dílu. ()
Jedna z najsilnejších vecí na tomto filme je jeho epizodickosť. Mladá študentka filmu sa pohybuje medzi mladými intelektuálmi ( čo je pre mňa asi najhoršia možná skupina ľudí vôbec), ktorý kecajú o zmysloch, významoch, veľkom umení a ďalších veciach. V tejto spoločnosti spoznáva Anthonyho, ktorý je namyslený a manipulatívny feťák, ktorý si mladú študentku opantá a nielenže naruší jej spôsob rozmýšľania a rutiny natoľko, že sa rozdvojuje ( medzi tým, čo chce ona a tým, čo chce Anthony, čo je tu krásne ukázané cez zrkadlá a odrazy v nich), ale aj voči divákovi, kedy Anthony ukazuje emočné bahno a povrchnosť na ktorú sa je pozerať skrátka nepríjemné. A vlastne o tom je celý film. Je ťahavý a núti diváka byť pozorný, aby si tie veci, ktoré na obraze nie sú podvedome dopĺňal a tým pádom si vďaka nim utvoril ucelený obraz. Film rozhodne nie je zlý. Podáva presne tie emócie čo má. A či už sa jedná o naivitu, despotickosť, prehnanú starostlivosť, umeleckú nadutosť, je tu všetko znázornené presne a cez fragmenty scén. Spokojný som, hoci si nie som úplne istý, do akej miery to môže uspokojiť priemerného diváka, keďže to má na jeho pozornosť vysoké nároky. A to sa pritom jedná o pomerne jednoduchú premisu. Hogg je každopádne zaujímavá režisérka a dcéra Tildy Swinton Honor, je zase veľký talent. Uvidíme čo druhá časť. Možno potom hodnotenie zmením. ()
Držme se singuláru a film nazvěme "Vzpomínkou", přičemž ponechme i česky chápanou konotaci francouzského slova "Suvenýr" (kupujte než rozprodám, jak zpívá Jiří Suchý), tedy připomínku, upomínku, něco svázaného se vzpomínkou, vzpomínku spojenou s touhou, přáním, snem. Vzpomínka jako minulý děj modifikovaný osobou, která jím prošla. A film je vskutku jakýmsi induktorem (vlastních) vzpomínek, který máme (na onu dobu) všichni. Vzpomínky se v nás indukují bez ladu a skladu, v souladu s filmem i mimo něj, i mimoděk. Hlavní postava, Julie, je přitom spíše bezpohlavní, je to jakési "my", rozhodně ne "oni". Udržet tuto lini koherentní po celou dobu filmu je obtížné, ale Joanna Hoggová to zřejmě dokázala. ()
Reklama