Réžia:
Ladislav BromScenár:
Jan S. KolárKamera:
Jan RothHudba:
Josef DobešHrajú:
Vítězslav Boček, Adina Mandlová, Bedřich Vrbský, Helena Bušová, Jiří Plachý st., Rudolf Deyl st., Jan S. Kolár, František Kreuzmann st., Gustav Hilmar (viac)Obsahy(1)
Alfred Merhaut je generálním ředitelem textilních továren kde vládně skutečně tvrdou rukou. Přišel na systém jak převádět výtěžky z exportu na svá soukromá zahraniční konta. Prostě každého úředníka pracujícího v bilančním oddělení propustí dříve, než by podvody mohl odhalit... (oficiálny text distribútora)
Recenzie (8)
Na svou dobu je tento film mírně nadprůměrný, vybočuje z řady srdceryvných romantických slaďáren, či groteskních komedií. Téma vyděračství je nové, neotřelé, nevystupuje zde ani příliš okoukaných herců, snad s výjimkou zde průměrné Mandlové a rovněž tak průměrného Peška. Půvabnějším stvořeníčkem je však v tomto případě Helena Bušová, která zde Mandlovou překonala, dokonce i herecky. Tři je málo, čtyři moc. Dneska však nebudu shovívavý... ()
Český zvukový film jakoby zpočátku zapomněl na šíři žánrů, které by bylo možné dále rozvíjet. I proto se český film 30. let může jako celek jevit relativně homogenně jako přehlídka různých komedií, hudebních melodramat nebo sociálně laděných příběhů. Pokud bychom procházeli jednotlivé roky, samozřejmě bychom našli výjimky vyvracející tento dojem, zejména pak v produkčním roce 1937, kdy kulminovala výroba a vznikla celá padesátka nových filmů. Tento vrchol přinesl nepřebernou nabídku, kterou tehdejší síť kin sotva stíhala odbavovat a kritici se zdaleka nedokázali plnohodnotně vyjádřit ke každému titulu. Trojice filmů z této éry rozmachu představovala první sólové počiny Ladislava Broma. Jeho debut, sociální drama Harmonika, ovlivnil studijní pobyt v SSSR. Následovala roztomilá adaptace časopiseckého románu pro paní a dívky Kariéra matky Lízalky; a konečně Vyděrač podle Egona Hostovského. Hostovský patřil mezi výrazné české židovského literáty, kterého čekal život ve dvojím exilu. Bylo vlastně štěstí, že se za 1. republiky dočkal alespoň jednoho filmového zpracování, protože veškeré další adaptace vznikaly už jen z jeho exilové práce. Takto vznikl film s autentickou atmosférou dobové inklinace k expresionistickému a psychologickému románu. Konkrétně novela Ztracený stín (1931) se zabývá klasickým tématem ztráty vlastní osobnosti, jakéhosi "stínu" našeho já, pokud se člověk dostane do bezvýchodné situace. Situace je rozehraná výborně, jednotlivé postavy jsou zajímavé. Je tu vše od finančně strádající mladé lásky (Mandlová/Pešek), přes znuděnou manželku továrníka (Bušová/Vrbský) až po proradného generálního ředitele (Plachý), který je jedna ruka s prezidentem koncernu (Deyl st.). Hlavním hrdinou je pak bývalý účetní (Boček), který velmi snadno podléhá příležitosti vymanit se z chudoby. A. M. Brousil napsal glosu pro Venkov pod názvem Hledání našeho filmu, kde označil Vyděrače jako režisérovu omluvu za Matku Lízalku a shrnul film společně s přepisem Kopty Hlídač č. 47. Dnešní divák, který není uvyklý filmy třídit na domněle vysoké a nízké umění, si dokáže s Vyděračem poradit lépe, jako s klíčovým dílem, které formovalo cestu českého filmu za psychologickým výrazem. ()
Dobový pohled: Obrazy a dialogy jsou bez závady, též námět bez kazů. Provedení však, pokud se týče umělecké stránky, hodně pokulhává. Montáž vázne, děj není ucelený. Režie nedovedla využít velké možnosti, které námět skýtal. ()
Soudobá literatura, zvláště ta, která se vymykala běžným konvencím, nebyla mezi filmaři ve třicátých letech příliš prosazována. Diváci byli zvyklí na své hvězdy a na příběhy, které předem vylučovaly sebemenší znepokojení. Kritický pohled na problémy tehdejší společnosti se v kinech objevuje jen velmi ojediněle – nejúčinněji patrně v satirických veselohrách Voskovce a Wericha a v některých průbojných dílech režiséra Václava Kubáska. Adaptace románu Egona Hostovského (1908 – 1973) slibovala mnohé, už proto, že hrdinou příběhu je bezvýznamný úředník, bývalý zaměstnanec textilního molochu, prahnoucí po absolutní spravedlnosti v předem prohraném souboji s mocnými a bohatými. Odvaha režiséra Ladislava Broma obsadit snímek méně známými tvářemi z pražských kamenných divadel zavdala výjimečnou příležitost k hereckému oživení jinak ustálených pravidel a jak pro Vítězslava Bočka, tak pro Jiřího Plachého znamenal Vyděrač i určitou uměleckou satisfakci, které se jim jen obtížně dostávalo ve filmech komerční produkce. V tomto ohledu pak překvapí ryze epizodní vystoupení Adiny Mandlové, která se tehdy již ocitala na výslunní své oslnivé herecké kariéry. Bohužel, film je inscenován v pomalých záběrech, nevýrazně a nezajímavě, bez emocí a pro současného diváka je to spíš už jen cosi jako pravěký muzejní kousek. Smělé pokusy o zastoupení soudobé moderní literatury ve filmových ateliérech se bohužel u producentů nesetkávaly s tak výraznou odezvou a v následujícím období se až na výjimky (Vávra, Frič) nic podobného již nekonalo. ()
Další z filmů, které našince v dnešní době vůbec nemůže překvapit. Takových Alfrédů Merhautů my v naší zemi známe. Hlavně v 90. letech, ale jak ukázaly nedávné měsíce ani současnost v tomto není výjimkou. Stát se ředitelem podniku a vyvést vše, co má cenu, pak zmizet v zahraničí. Jenže se objeví muž, který může podvodníky vydírat. Udělá to sice nešikovně, ale svého nakonec dosáhne. Když se odhalí, že vlastně nedrží v ruce nic, nedokáže správně zareagovat. Stačilo říct, že když oni chtěli podvést jeho, mohl se on snažit o totéž a dopis má ukrytý jindy v očekávání jejich podrazu. Jenže jak už to tak v prvorepublikových filmech bývá, vše se v dobré obrací a následuje happy end. Policie už čeká na letišti, muž dostává zpět své původní místo. Ten konec mi nesedí. Je až moc naivní a kazí celkový dojem. Pro Vítězslava Bočka se jednalo o první filmový rok a hned hlavní role. Stejně začínal i Ladislav Brom. Naopak Jan S. Kolár tímto ukončil svůj život scénáristy. ()
Reklama