Réžia:
Alexandre RockwellScenár:
Alexandre RockwellKamera:
Phil ParmetHudba:
MaderHrajú:
Steve Buscemi, Seymour Cassel, Jennifer Beals, Will Patton, Sully Boyar, Jim Jarmusch, Carol Kane, Stanley Tucci, Debi Mazar, Sam Rockwell, Richard Boes (viac)Obsahy(1)
Mladý začínající filmový kameraman Adolpho Rollo (S. Buscemi) bydlící ve starém činžáku na okraji New Yorku shání úpěnlivě producenta k natočení svého scénáře. Už dávno dluží na nájmu, po bytě se honí švábi a nikdo mu už nepůjčí ani dolar. Konečně se ozval snad ten pravý: excentrický důchodce Joe (S. Cassel) se svou mladičkou asijskou přítelkyní přijímá Adolphův scénář. Soulad jejich vizí je ovšem naprosto neslučitelný, Adolpho si představuje nezávislé dílo, kdy Joe chce svoji opravdovou lovestory. Do příběhu vstupuje krásná imigrantka Angelica (J. Bealsová , známá ze snímku Flashdance) a zjištění , že Joe vlastně žádné peníze nemá, ale ví jak je opatřit…
Nezávislá hořká komedie nejen pro milovníky filmu Fargo. (Ygnor)
(viac)Recenzie (24)
SUNDANCE FILM FESTIVAL 1992 - GRAND JURY PRIZE ()
║Rozpočet $-miliónov║Tržby USA $256,249║Tržby Celosvetovo $-║ ()
Tak jsem se tady dočet, že je to "Nezávislá hořká komedie nejen pro milovníky filmu Fargo". No opravdu netušim, co tohle má s Fargem společnýho kromě toho, že v tom hraje Steve Buscemi. Věřil jsem, že tohle se mi určitě bude líbit. Navíc herecký obsazení zase dává vzpomenout na Můj nejmilejší bar. V hlavních rolích Steve Buscemi a Seymour Cassel, mihne se tam i Debi Mazar nebo Elizabeth Bracco... Bohužel mě to dost zklamalo. Začátek ještě vypadal docela slibně, ale postupně jsem se u toho spíš začal nudit. Do toho občas teda přišel nějakej moment, kdy jsem se trochu zasmál, ale prostě jsem tomu nějak nepřišel na chuť. Když padly závěrečný titulky, tak jsem byl rád, že už to mám za sebou. Nejlepší z celýho filmu mi přišel asi 3-minutovej štěk Stanleyho Tucciho. 40% ()
Srdcová záležitost o problémech začínajícího režiséra s naplněním rozpočtu pro připravovaný artový snímek "Bezpodmínečná kapitulace", jehož scénář je opravdu velmi účinným hypnotikem.. Troufám si říct, že nenápadný, ale neuvěřitelně pohodový In the Soup je nejlepším filmem Steva Buscemiho a určitě pro každého fanouška pana Růžového neodkladnou povinností. Jeho hereckému koncertu zdatně sekunduje Seymour Cassel v roli excentrického mecenáše, kterého film až tak moc nezajímá, ale zato entuziasmu má ten lascivní stařík na rozdávání. Soustřeďte se na práci, když vám za dveřmi prozpěvuje italská dvojice vymahačů nájemného svůj na nervy brnkající song.. „Pátek se blíží, jó činže, ta tíží..“ ()
Kto by to bol povedal, že z takéhoto netradičného námetu sa dá vytvoriť tak príťažlivý film. Ani poriadne nevieme, čo sa deje a prečo, kto má aké motivácie a Buscemi aj na záver povie, že sa nikdy nedozvie, ako to Joe celé myslel. A nedozvie sa to ani divák, čo je jedna z vecí, vďaka ktorej sa k filmu možno budete radi vracať a znova o ňom premýšľať. Množstvo popkultúrnych a artových odkazov nepôsobí, na rozdiel od dnešnej tvorby, nasilu. Potešia všetky cameá, len sa obávam, že by dnes Rockwellova kreácia mohla byť chápaná ako zňevažovanie mentálne postihnutých ľudí. Každopádne sa film z nikoho nevysmieva. In the Soup je kryšalický americký indie film z deväťdesiatok, ak ich milujete, nie je čo riešiť. Ak nie, tak sa mu vyhnite. ()
Už len ten smiech, ktorý dal Joe, keď sa Adolpho učil tancovať, je hodný štyroch hviezd. A vôbec, všetko čo Joe predvádzal bolo ohromné a Cassel ho dal na parádu. A tí dvaja vyberači nájomného .. ohromná dvojka. A Rockwell? .. toho aj málo bolo. No skrátka bavila som sa .. možno tak dobre, ako tá silvestrovská slečna, keď uvidela Adolpha v Nahej pravde. ()
Zcela nekonvenční film s (pro mě) zcela necharismatickou ústřední postavou uměleckého podivína ve mě způsobil mnohdy zcela protichodné pocity. Nejdřív jsem zůstal ve velkém očekávání, pak mi chvílemi připadal Průšvih jako menší intelektuální slátanina, vyvolával menší odpor, nicméně filmařské téma rozehrané mezi hodně svéráznými (a názorově protichodnými) postavami mladého režiséra a stárnoucího producenta, si mě postupně podmanilo a donutilo dívat se dál. Až jsem zjistil, že jsem se výborně bavím, vychutnávám si množství vybraných detailů, ať už výstupy dvojice sousedů vybírající nájemné nebo pohledy přes kukátko, všechny ty magické scény na hraně surreality... a jestliže si mé sympatie vykutálený Buscemi moc nezískal, tak (ne)stárnoucí Cassel s duší rozervného umělce mi to ve svých eskapádách pravidelně vynahrazoval. Na tenhle divoký filmový večírek nejen plný filosofie, ale i tance, zpěvu a filmování, jaký v černobílém provedení uprostřed nepohledných bytů zaranžoval a předvedl Alexandre Rockwell se svými herci, se určitě nedá jen tak zapomenout a já mám pocit, že v budoucnu se ho ještě budu chtít minimálně jednou zúčastnit... tedy alespoň nahlédnout... „Nic mi nedlužíš, hochu. Co bylo, bylo...“ 75% ()
Piata hviezda za plagát Stalkera. Potom zato, ako sa Aldolphovi prvýkrát podarilo rozosmiať Angelicu. A tiež za dokonalého idiota Sama Rockwella, ktorý vo filme vystupoval až od vyššie spomínanej scény. Padalo tam perie a to mi prišlo magické. Neskôr tancovali na dlaniach Manhattanu a nakoniec sa pred nimi rozprestieral celý oceán. Toto všetko, plus hemofilik Skippy, dve štetky, jeden Francúz, spievajúci vymáhači nájomného, gorila, trpaslík a ešte oveľa viac, sa zaobišlo bez natočenia filmu, o ktorý celý čas malo ísť. Veď najlepšie to aj tak napíše sám život. Teda aspoň najviac jedinečne. A o konci filmu mám takú malú teóriu, ale toto je typ komentára, do ktorého sa mi spoilery moc nehodia, tak vám to prípadne zdelím na požiadanie. ()
Tenhle film jsem několik let intenzivně sháněl (což sice neznamená, že bych byl ochotný za něj utratit nějaké peníze)... A pak konečně přišel den, kdy se mi dostal do ruky. Jedná se možná o něco trochu jiného než jsem očekával, ale přesto je to krásný film, který se stylem nachází pravděpodobně někde mezi Jarmuschem a DiCillem. Ze všech těch odkazů je cítit láska k filmu a literatuře, což ztělesňuje postava Buscemiho, který zde hraje pravděpodobně nejsympatičtější roli, kde jsem ho viděl... ()
Proč si nevsadit nejvyšší částku na svého komediálního koně? Ať to jakkoli srovnávám s českými burianovkami či pozdějšími socialistickými výtvory (Vesnička má středisková je na čsfd stále jedenáctou nejlepší komedií světa), funèsovkami či terence-hill-&-bud-spencerovkami, nenacházím žádné srovnání. "V bryndě" je svěží film, přitom nesporně komedie, podporovaný zábavnými dialogy a výbornými hereckými výkony (jak Steve Buscemi, tak Seymour Cassel - ve stejně svěží a svižné lekci ča-ča; podobně jako nás Milo Štibich učil tancovat shimmy). No, zase na druhou stranu, je to jen taková malá postmoderní sranda. Ale zase na třetí stranu, je jich poskrovnu. ()
Zapadlá perla amerických nezávislých devadesátek, ultimátní chcípácký film, jeden z mála nesebestředných filmů o filmu (i když tady se až do samého konce zdá, že jde spíš o film o nedělání filmu). Alexandre Rockwell si vyšlapuje v hravě poetických souřadnicích vykolíkovaných Jarmuschem, Wendersem, Allenem i Tarantinem, ze začátku okouzlí rozverností a třeskutým vtipem, pak postupně ubírá na nezávazné legraci a přidává na paletu temnější tóny, což může v jednom napoprvé zanechat mírně rozpačitý dojem. Jelikož jsem se ale tenhle film rozhodl otitulkovat a tím pádem s ním strávil nadprůměrné množství času, všecko se to ve mně stihlo hezky usadit a dozrát k radosti nad gustem, elegancí a obratností, s nimiž se tu vycizelovaným obrazem, střihem, hudbou i zvukem vypráví příběh o sbližování a vzdalování světů a snů dvou pomatenců a jednoho setsakra temperamentního anděla, příběh fantasmagorický a přitom podezřele připomínající opravdový život, třeba i v tom, kolikrát nás škodolibá realita nechává rozpačitě přemýšlet, jakou roli jsme v tom chaotickém sledu událostí vlastně sehráli. ()
Steve Buscemi je tu výborný, kto si ale kradne film pre seba je Seymour Cassel, perfektná postava a geniálne zahraná! Jeden z najlepších nezávislých amerických filmov aké som mal tú možnosť vidieť. ()
Bavil jsem se poměrně skvěle, tentokrát nejen díky Buscemimu, ale hl. díky Seymour Casselovi, ten fakt válel. Přesto něco, nevím co, filmu chybělo. Alexandre Rockwell bude asi velice hravý pán. Kdo viděl i Čtyři pokoje, tak ví, na co konkrétně narážím. ()
Roztomile divný film, který sice v konečném důsledku moc silný dojem nezanechá, ani toho moc neřekne, ale kouká se na něj sakra dobře. Krásně to vypadá, Buscemi hraje nezaměstnaného wannabe režiséra, spousta podivných momentů a nápadů, na chvíli se ukáže i Jim Jarmusch, what's not to love? Film si každopádně pro sebe krade Seymour Cassel, jehož jsem doposud vůbec neznal, a rozesmál mě tady snad každou replikou a gestem. Jeho poťouchlá, entusiastická energie je prostě nesmírně nakažlivá. Kdybych dostal korunu za každý malý nezávislý film, v němž Steve Buscemi hraje režiséra, který se snaží navzdory četným překážkám natočit vlastní malý nezávislý film, měl bych dvě koruny, což není moc, ale je zajímavé, že se to stalo dvakrát. 8/10 ()
New York, New York ..., kdybych mohl žít tam, mohl bych žít všude:). Steve Buscemi tak jak ho milujete ( i nenávidíte) rozervarný intelektuál a začínající filmař. Poměrně málo známý klenot mne již hodněkrát složil na kolena. Tento film nejde odkoukat, tento film musíte několikrát prožít. Bratr Skippy (W.Patton) je ještě větší idiot snad než "ukecaný parťák" od Buscemiho ve Fargu. (P.Stormare). Můžete hádat kde bří Coenovi možná opisovali. Rovněž takového "kouzelného" dědečka jakým je S.Cassel potkáte možná jen jednou za život a nebo také ne (popřípadě také naposledy). Hořkosladké sarkastické mandlomaliny pro chuťově náročnější pohárky. Plný počet bez ztráty kytičky! ()
Zdravím Záviše! Už vím, kde vzal hudbu na svůj skvost jménem "Chcánky". Tento film jsem si pustil hlavně kvůli Stevu Buscemim v roli filmového kameramana Adolpha Rolla, který pevně věří tomu, že natočí umělecky hodnotný film s milostným příběhem a přestěhoval se kvůli tomu do New Yorku, kde se nastěhoval do špinavé špeluňky v jednom vykřičeném činžáku. Našlo se pár vtipných momentů, třeba návštěva "domácích", kteří po něm chtěli peníze za nájem a pohádali se kvůli tomu, kdo pro koho pracuje. Stejně tak byl skvělý jeho nový kámoš Joe, který se rozhodl sehnat peníze na natočení filmů pomocí krádeží aut a vykrádání domů. Posezení s tím dědou v obyváku, evidentně trpícím demencí a neschopným poznat, že to nejsou jeho syn a jeho kámoš, ale obyčejní lupiči. Joe je prostě takový ten kámoš, kterého chceš mít, pro kterého nic není problém a který tě vždy rozveselí, i když o to nestojíš. Umí si totiž užívat života plnými doušky, zatímco Adolpho se tak nějak drží při zemi a ani toho ptáka si nenechá vykouřit. Angelica je zase hezká, ale komplikovaná ženská, která má v tom Adově filmu hrát. Nakonec se však nasere a nebohého Joa postřelí. A peníze vyletí do vzduchu. Jo, nebylo to úplně špatné. ()
Mám rád tento typ "intímnych" filmov, kde postavy samy o sebe sú dôležitejšie a zaujímavejšie ako dej, presne ako v tvorbe Jima Jarmuscha, ktorý si tu strihol cameo. Okrem iného sa rieši ten starý-dobrý konflikt medzi tým ako človek vníma seba samého a ako ho vidia ostaní. ()
Mám rád nezávislou tvorbu,mám rád Buscemiho a ostatní protagonisty,tohle dílko mě však vůbec nebavilo! ()
Příběh nesmělého kameramana-režiséra který má velkou touhu natočit svůj vlastní film, jenže nemá ani floka, ani vindru a ještě dluží nějakým skobáčům za nájem. Když potkal dědka, poměrně dost energetického, věčně optimistického a s úsměvem na rtu, mysle si že má vyhráno. Ovšem tento dědek měl vetší gule než Adolpho. Pasivní Adolpho je měkota, což jsem čekal kdy už konečně vybuchne, to byla škoda toho nevyužít a zrovna Buscemi který umí tak dobře vyjádřit emoce. A ta jeho rádoby "kráska" taky vybrali nějakou koní hlavu z Mexika, to jen zhoršuje zážitek. Taková škoda, ten příběh mohl mít daleko lepší zakončení ale i ta hlavní postava byla dost nevyužita. Pro mě to je za 3*. ()
Každý z nás má v hlavě mlýnek na maso. Vy i já, všichni. Tenhle mlýnek převádí dění na plátně do nějaký výsledný ucelený podoby, jenže v případě černobílých nezávisláků jako In the Soup, který staví spíš na atmosféře a postávání na místě, jako by ten mlýnek jel v hlavě na prázdno, protože mu film neposkytuje dostatečný přísun surovin a informací na rozemlení. Což je dost prekérní situace. Filmy stavící na atmosféře musí být proto sakra dobrý, aby takový mletí vzduchu na prázdno utáhly, což je třeba případ Wendersova autobiografického art-filmu Stav věcí, který je tomuhle nezávisláku ne úplně nepodobný, jen je malinko lepší. Tolik k záporům a nyní ke kladům. ____ Téměř každý scénárista řeší tutéž otázku: kolik toho říkat divákům o postavě, aby zůstala zajímavá a vybalancovaná. Když toho řekne moc, nastane přeidentfikace, kdy toho víme o postavě tolik, až nás přestane zajímat, extrémem druhým je podidentifikace, kdy nedostatek informací o postavě paradoxně zaručuje její přitažlivost a určitou tajemnost. Dokonce taková postava může odsunout stranou hlavní postavu, o který víme vše, což se přihodilo přesně v tomhle filmu, kde není hlavní postavou pokerově chladný Buscemi, který do nás pořád něco hučí přes voiceover a nesleze z plátna, tvůrci ho ždímou doslova jak sušenou oliheň na poledním slunci, ale ten žoviální dědek, producent Joe. Takové prohození hlavní postavy za vedlejší a vice versa je samozřejmě sakra sofistikovaná věc, která by neměla být brána jenom tak na lehkou váhu. Zvlášť u takhle lineárního filmu. Existují i další způsoby, jak tohle prohození zařídit, například když je film sestříhán v nesprávné časové posloupnosti, takže nás vede k větší pozornosti vůči vedlejším postavám, než jakou bychom jim věnovali. In the Soup se bez tohohle obejde, a o to je důmyslnější. Tohle prohození má ještě další rozměr, protože i když jsou tady postavy vykresleny ve zřetelných konturách, jakoby vyřezané lupénkovou pilkou, představuje každá z nich současně určitý typ – producenta, režiséra a hvězdu. Co víc, jejich konfrontace přesně kopíruje skutečnou realitu – producent tak trochu předpokládá, že se s ním herečka vyspí za nabídnutou roli, herečka je soustavně lákána režisérem do postele a režisér je v područí producenta, který do toho sype prachy a má poslední slovo. Buscemi pronese v 51. minutě, že místo aby točil vlastní film, žije ve „filmu“ toho producenta. Odsud jasně vidíme, proč je hlavní postava děda, on je autor veškerého dění, dokonce vyjede po Buscemiho přítelkyni, což trochu připomíná starou známou pravdu, že každý autor žárlí na hrdiny za to, jak mají krásné přítelkyně, přestože jim je vymyslel a přisoudil on sám. (-spoiler-) Jedině smrt toho dědy a podle všeho i autora veškerého dění tak může svést obě postavy definitivně dohromady. Děda tedy představuje cosi jako „mizejícího prostředníka“, jehož zmizení převrátí In The Soup z filmu o filmu do romantického příběhu. Nepřipomíná nám to něco? Samozřejmě, Titanic. Ten je ovšem mnohem falešnější a pokrytečtější, neboť za Cameronovým povrchním marxismem (okázalé privilegování nižších tříd a karikaturní pranýřování egoismu a oportunismu bohatých) se skrývá hluboce reakcionářský příběh o mladém bohatém člověku v krizi (Kate Winslet), který opětovně najde životní elán zásluhou krátkého intimního kontaktu s chudým mladíkem (Leonardo DiCaprio). Hlavní hrdinka je zmatená, neví co si počít sama se sebou a DiCaprio je mnohem víc než jen jejím milencem, je jistým druhem „mizejícího prostředníka", jehož úkolem je hrdince vrátit pocit osobní identity a smysl života, opětovně zrekonstruovat její obraz sebe samé (a ve filmu DiCaprio skutečně kreslí obraz své partnerky); jakmile je jeho úkol splněn, může zmizet. Je vlastně zcela logické, že nezávislák jako In the Soup končí skutečnou láskou dvou postav, kdežto hollywoodský Titanic je jen příběhem o bohaté mladé dámě, která svého milence poté, co splnil svůj úkol, už dále nepotřebuje, takže může umrznout a zemřít v chladné vodě. Překvapením by byl spíš pravý opak. () (menej) (viac)