Réžia:
Jane CampionScenár:
Jane CampionKamera:
Stuart DryburghHudba:
Michael NymanHrajú:
Holly Hunter, Harvey Keitel, Sam Neill, Anna Paquin, Kerry Walker, Geneviève Lemon, Ian Mune, Pete Smith, Bruce Allpress, Cliff Curtis, Hori Ahipene, Mika X. (viac)Obsahy(1)
Vášeň je síla, vůči které jsme bezmocní. Nostalgická romance o lásce, která vzplála v drsném prostředí novozélandské pustiny. Do nehostinného prostředí bělošských osadníků přijíždí z Anglie za novým mužem němá Ada s nemanželskou dcerkou Florou. Přiváží s sebou milovaný klavír, bez nějž nemůže existovat. Zvláštní, uzavřená a oduševnělá žena se s obchodnickým manželem Stewartem neshodne. Postupně však podléhá jemnému nátlaku jiného muže, který odkoupil od Stewarta její nástroj. Posedle zamilovaný Baines jí postupně piano odprodává, a ona za to platí narůstající povolností. Ta je však stále méně vynucována; později má naplněný milostný vztah za následek prudkou reakci oklamaného manžela. Příroda je vůči bílým osadníkům krajně nepřátelská: neustále prší a všude je spousta bahna. Moře je stále bouřlivé, husté stromy a křoviska jsou jen obtížně prostupná. Vztahy mezi jednotlivými postavami jsou nejednoznačné a jejich charaktery jsou obtížně dešifrovatelné. (oficiálny text distribútora)
(viac)Recenzie (394)
Nepochybne zaujímavý film, ktorý ponúka množstvo námetov na zamyslenie sa. O filme 127 hodín som čítal, že je o ruke privrznutej medzi skalami a ono to naozaj bolo iba o tom. O Piane som kdesi čítal, že je o postupne "odpredávanom" klavíri a zďaleka to nebolo iba o tom. Bolo to nielen o herectve Holly Hunter, nielen o príťažlivo nasnímanej prírode Nového Zélandu, nielen o krásnej hudbe, ktorú ja bohužiaľ nedokážem patrične oceniť. Bolo to najmä o vášni, ktorá ovláda, o vášni, ktorej sa podlieha, o vášni, ktorá je nezvládnuteľná. Napriek tomu si myslím, že skrátenie o necelú pol hodinu by filmu iba prospelo. ()
Herecky koncert dvoch zenskych predstaviteliek. Holly Hunter nepotrebuje vyslovit ani jedine slovo a je pritom uchvatna, presvedciva a hrozne sexi. Anna Pauqin zase ukazala, ze aj 11 rokov nemusi byt malo na oscarovy triumf - zasluzeny triumf. Dostal ma vsak aj samotny pribeh. Piano ako nastroj zabavy, radosti, smutku, bolesti, lasky, utrpenia ci nadeje. Krasny film po vsetkych strankach. ()
Jeden z nejsilnějších filmově hudebních zážitků. ()
Neuveriteľne silné, pôsobivé, famózne ... ()
Drsná ukážka ako sa dá povedať mlčaním (a činmi) čo najviac o ľudskom vnútri. Veľa otázok, málo odpovedí, silná výpoveď... ()
„Pred Frodom z Pána Prsteňov tu najprv bola nemá pianistka Ada so svojou dcérou Florou” . Hovorím o Novom, praďalekom Zélande... _ Sledoval som vskutku extrémne pôsobivý film s kvartetom bravúrnych hereckých výkonov, kde si treba všímať i dané symboly, keď ten úplne najhlavnejší je bezpochyby- osudový K-L-A-V-ĺ-R, ktorý sa bude sprvoti nachádzať na opustenej pláži. Zatiaľ si ho nemôže, a de-facto, ani nemá ako si ho odniesť domov za osadníkom Alistairom Stewartom, ktorý sa stáva jej nechceným, novopečeným manželom. Bohužiaľ, odpredáva ho za kus pozemku susedovi Georgeovi Bainesovi, ku ktorému bude Ada chodiť na „lekcie” , keď sa chce George naučiť “hrať” na tomto hudobnom nástroji. On príde s návrhom, ako môže získať vytúžený klavír späť do svojho vlastníctva... » A konfrontácia visí na vlásku « 「 Už som spomínal, že som zhliadol majstrovské výkony ? Áno ! Holly Hunter v úlohe Ady je naprosto strhujúca, a nepotrebuje na to množstvo vyslovených viet. Je síce nemá od svojich šiestich rokov, na mysli mám ale túto postavu. Ovláda samozrejme posunkovú reč, alebo s nemenej dôležitými vyjadrovacími výrazmi jej pomáha počujúca dcéra Flora v podaní excelentnej Anny Paquin. Holly hrá najmä s očami, mimikou a gestami, a pripomenula mi iný, podobne nadštandardný výkon od 18. mesiaca života hluchej Marlee Matlin vo filme = Bohom zabudnuté deti. Ozaj, videli ste tento snímok, ak nie, domeškajte zameškané, lebo prídete o veľa ! Anna vo svojich 11. rokoch predvádza zázračný, famózny výkon, z ktorého normálne mrazí ! Ako t-a-k-m-e-r najmladšia v histórii udeľovania „zlatých plešivcov” , právom inkasuje CENU za najlepší herecký výkon vo vedľajšej úlohe. Už keď sme pri lámaní chleba, tak totálne prvenstvo stále udržuje dcéra Ryana O'Neala, TATUM za film Petra Bogdanovicha- Papierový mesiac !!! Obidvaja herci, t.j. Harvey a Sam sú najväčší rivali, podávajú kvalitné výkony, aj keď Keitel síce dominuje, ale Neill vykoná jedno gesto, ktoré ma priklincovalo do sedačky. _ Campion je bravúrna, tak isto, ako emotívna hudba Michaela Nymana, a bez zablatenej kamery Stuarta Dryburgha by sa určite nejednalo o taký intenzívny zážitok, kedy máte toho blata už po krk ! PIÁNO z roku 1993 je extrémne silný film, v ktorom Holly s Annou sú hlavnými lákadlami, prečo pristúpiť na 2. hodinový pôžitok. A tých kladov sa tu nachádza oveľa viac, ktoré som vymenoval o kúsok vyššie ! 」 ()
Pro mě nepříliš zajímavé a zdlouhavé drama. Film se příšerně vleče a ani herci mi nepřišly moc zajímavý. Podle mě zbytečně přeceňovaný film. Nejvíce mě zaujala hudba a pár povedených scén. Bohužel ne všechna oskarová dramata mi přijdou zajmavá. ()
Viděno 2x cca - 90% ()
Na tomto filmu mě ohromili především vizuální provedení a ta překrásná hudba. Herecké výkony jsou vynikající, příběh zajímavý, prostředí atraktivní, ani s otevřeným koncem jsem neměla problém. Jediné, co mě lehce rozhodilo, byla situace následující den, kdy jsme šli na něco jiného, ale zjevně jsme se spletli, poněvadž se na plátně opět začalo promítat Piáno. Hodně studená sprcha, ale co už. Odseděli jsme to se zavřenýma očima a vychutnávali si hudbu... ()
Prvotřídně zahrané a zrežírované. Hrdiny Piana nemusíte mít rádi (oni jsou každý něčím zvláštní), což je možná lepší, protože charaktery mohou jednat překvapivě nebo i nesympaticky (ale vždy se dají pochopit). Jako sonda do života společnosti na upršeném Novém Zélandu a na konci 19. století je to však perfektní. Plus samozřejmě hraje OHROMNOU roli, že režírovala žena a vtiskla vyprávění ženskou optiku. ■ P.S. Přežil jsem pohled na nahého Harvey Keitela :). ()
Hned prolog naznačí, v čem je síla příběhu: v hlavních hrdinech, především v sepjetí Ady s pianem, a v záběrech na přírodní živly. Efektní mozaika nápaditých pohledů (pod pianem, shora na piano) a scén (svatební foto doprovázené povídáním Flory; divadelní nácvik s maketou sekery; stopy na pláži) vycházejících z každodenního života hrdinky, která poznává nové prostředí, mě nenudila, ale zaujala svou přirozeností, i když ta byla většinou syrová. Trojúhelník, respektive čtyřúhelník (počítáme-li Floru) nabízí celou škálu odpovědí na partnerské vztahy. Adě stačí pohled očí, aby řekla, co cítí. Kde není zvuk, je hluboké ticho. Působivá hudebněobrazová filmová ukolébavka. ()
Dekonstukce mytologie bílého muže kolonizujícího divočinu. ()
Problematický film... Silný, to ano, skvěle zahraný, výborná kamera, skvělá hudba, silný příběh, propracovaná psychologie... Je tu ovšem malé neodbytné ale, které mě nutí dát pouze čtyři hvězdičky. Ten film je zkrátka nepravdivý. Přítomnost fotoaparátu v jedné scéně jej řadí kamsi do druhé poloviny 19. století, patrně spíše do jeho závěru. Konstrukce použitého piana, respektive spíše ještě klavichordu, je však staršího data, ovšem budiž... Hudba na toto piano hlavní hrdinkou provozovaná však v žádném případě nepatří do 19. století, nýbrž do druhé poloviny století dvacátého. Také zvuk jenž se z tohoto nástroje "line" patří modernímu nástroji s ocelovým rámem. Je to asi takový nesmysl, jako by při hře na hoboj zněl zvuk patřící dejme tomu saxofonu. I to bych snad překousl, přestože mi to vadí. Největší problém je však v tom, že v druhé polovině 19. století už rozhodně nepanovala natolik prudérní morálka, aby bylo možné, rozumné či běžné odklidit fenomenální pianistku na ostrov kdesi na konci světa proto, že má nemanželské dítě. Vyrobit drsnou atmosféru abychom mohli ždímat slzy mi tudíž připadá jednoduše nefér. Obávám se však, že tohle není jenom doják, nýbrž taky velmi umně napsaný "feministický pamflet". Uznávám ovšem, že jako historik umění nejsem nestranným pozorovatelem, a dále uznávám, že kdybych hodnotil film sám o sobě, bylo by to rozhodně pět hvězdiček... ()
Výjimečné drama, které mi trochu změnilo život. Zní to možná pateticky, ale je to pravda. Holly Hunter umí mluvit očima, Harvey bojuje marně sám se sebou, prolínání utrpení a štěstí tu je naprosto viditelné. Do toho drsná příroda Nového Zélandu a hlavně ohlušující hudba Michaela Nymana, která se stala mou nejoblíbenější a zatím ji nic nepřekonalo. Je potřeba vidět tento film, aby člověk mohl hodnotit jiné :-). ()
Tenhle film mi dlouho unikal, těšila jsem se na něj a čekala od něj HODNĚ. To byla asi chyba, možná proto teď lehké zklamání. Co hodnotím na 5, 6, 7 možná i 10 hvězd, to je hudba. Ve vlastním příběhu mi poněkud vadila hlavní hrdinka, kterou jsem ne zcela chápala. Navíc mezi těmi dvěma muži bych já asi osobně dávala přednost zákonitému manželovi, zdál se mi z těch dvou menší buran, možná proto jsem Adě nedokázala tolik fandit. A proč vlastně byla němá - pouhý kapric? ()
Na bahnitý koloniální Nový Zéland se sice hezky dívá, je to ale třeskutá nuda přetékající patosem a romantikou. Kdyby alespoň tu hlavní hrdinku nechali zemřít s pianem... ()
Nástroj na vyjadrenie nemého? Hudba! Nástroj na ventilovanie žiaľu? Hudba! Nástroj na odkrývanie vnútornej krásy? Hudba! Nástroj na zvádzanie? Hudba! Nástroj na zahalenie nevery? Hudba! Nástroj na vyjadrenie hudby? Piano! ()
Film, na kterém je dobrá jen ta hudba. Paní režisérka si chtěla natočit své sexuální fantazie, budiž jí přáno, a pokusila se to zaobalit do jakoby vznešeného hávu (kontrast hudby a ticha, vášně a chladu), ale proč bych se na tak otravnou povrchní věc měl dívat já? ()
Hvězdička na víc za geniální hudební doprovod. ()
For Me 89% ()
Reklama