Réžia:
Ruggero DeodatoKamera:
Roberto D'Ettorre PiazzoliHrajú:
Christopher Connelly, Tony King, Gioia Scola, George Hilton, Ivan Rassimov, Stefano Mingardo, Maurizio Fardo, Michele Soavi, Bruce Baron, Mike Monty (viac)Obsahy(2)
Tým vědců na výzkumné mořské stanici hledá vrak ruské ponorky. Místo ní jim ale obří přílivová vlna odhalí bájnou Atlantidu. (Netflix)
Recenzie (41)
"It's terrible Mike. It's like living something unreal." "Unfortunately it's all very true." Tak moment, já měl Deodata za takového toho vizionářského režiséra, který si telefonoval s Coppolou a on rok po svém kanibalském opusu stoukl dohromady tohle? Kdyby to bylo možné, nechal bych si namluvit, že film vzniknul v reálném čase dle plácání osmiletého dítěte, které vyrábí příběh za pochodu. Má to tu typickou 80s fušerskou netrpělivost, kde se každých pět minut řeší něco jiného, ale zároveň to strašně postrádá rytmus. Stále se mění nálady scén a momenty naprosté filmařské nesvéprávnosti zase kontrují celkem slušné kaskadérské sekvence. Ve scénách jsou záběry, které působí jako zapomenuté. Některé dialogy působí jako kdyby se zasekli dva roboti. Že v závěru zatejká do potápějící se Atlantidy, protože má nedovřenou ochranou bublinku už vůbec nechci řešit. Protože chci řešit helikoptéry. Jestli existuje něco jako helikoptérní šotouš, tak tohle je jeho film. Očividně tady někdo velmi neochotně ukončoval scény s vrtulníky, takže jejich přistávací sekvence trvají nekonečné minuty a vlastně déle než by trvaly v realitě, protože se pořád přestřihuje mezi záběry z vrtulníku a z přistávacích plošin. Když není poblíž žádná helikoptéra, postavy si alespoň stěžujou, že by to chtělo helikoptéru. Vrtulník je zde cílem každé akce, Penelope a Telemach této zběsilé odysey skrze snad všechno, co vás bavilo, když jste měli koberec se silnicemi. Imbecilně zhůvěřilá mrdka určena pouze k milování. ()
Zatímco se arcikněz zenového filmu Donald G. Jackson dušuje, že jeho filmy neupadají do klišé a mohou být novátorsky nepředvídatelné díky tomu, že nepoužívá scénáře, pak Ruggero Deodato dokládá, že i s náležitě zhůvěřilým scénářem a příslušně zdegenerovanou režií lze sehrát tuze WTF divadýlko. Nevěřím, že "Nájezdníky z Atlantidy" napsali ti dva padesátníci, kteří jsou pod tím podepsaní, protože tady hraje prim logika klukovské fantazie věku kolem šesti let. Když se divák nechá zlákat náležitě lživým plakátem a nic jiného si o filmu před zhlédnutím nezjistí, nestačí vycházet z úžasu nad tím, jaké praštěné zvraty přicházejí scénu od scény, jaká postava se někde náhle objeví, nebo dokonce do jakého žánru se film různě přepíná. Deodatova práce s filmovým prostorem a logickou i topografickou provázaností dění mezi záběry nechává blednout i mistra absolutního rámu, drekového samouka Davida A. Priora. Celý film působí až videoherně v tom, že vyprávění hrdiny zcela náhodně spawnuje na bizarních místech a nechává je řešit banální úkoly zcela zhovadilým způsobem. Zdejší postavy nejsou ani jednorozměrné, ba spíš se propadají sami do sebe svou antirozměrností, v čemž mezi všemi exceluje odbornice na předkolumbovské jazyky, která působí jak lobotomizovaná parodie na filmové vědátory. Celý film má natolik vysoký rozpočet, aby si mohl dovolit realizovat všemožné fantasmagorické žánrové polohy od katastrofického filmu přes dobrodružku se sci-fi elementy až po postapo akčňák, Ale při tom je pořád rozpočet natolik nízký, aby papundeklový postapo tuzing, speciální efekty (od ábíčkových miniatur po nevídaně fušerské gore umělotiny) i praktická realizace jednotlivých záběrů vyvolávaly křeče bránice. ()
Parádní post-apokalyptické béčko (jedno z nejlepších které jsem kdy viděl), typický trash, ano souhlasím, takové ve své době uměli skutečně jen živočišní Italové:-) Není to jen o akcí (zde v podstatě non-stop), ale i o dobrodružství něco ve stylu filmů o "Indiana Jonesovi", odehrávající se ve velmi příjemných lokacích (Florida, Filipíny), zároveň je to i taková nezvyklá variace na často filmaři vyhledávané filmové téma o "ztraceném kontinentu Atlantis". Příběh byl vážně originální. Není tu k vidění tolik krve a jiných hnusáren jako v jiných Dodatových filmech, i když menší gore samozřejmě nechybí, je to ale především o akci a zábavě, film jako takový je opravdu velmi zábavný, někdy až roztomile pitomý kýč (dialog, extravagantní kostýmy, absurdní postavy, mašiny s ozubenými koly-to všechno tady, bylo naprosto fantastické), připočíst k tomu musím samozřejmě i parádní obsazení, stárnoucí hvězdy jako Ivan Rassimov (ve filmu pořád rozesmátý, i v nebezpečných chvílích v ohrožení života, asi to všechno moc vážně opravdu nebral) nebo Geroge Hilton, pro fanouška euro-kultu oba jistě k nepřehlédnutí. Již zmiňovaná scéna se strunou mi připomněla jinou podobnou scénu, ale z G. H. Lewisova filmu "She-Devils on Wheels", která dost možná Deodatovi posloužila právě jako inspirace. Suma-sumárum; Moc příjemná oddychovka a velmi dobře namíchaný mix, akce, sci-fi a dobrodružství, které asi nelze brát moc vážně, ale které určitě pobaví, a o to tady jde především. Krásná hudba od bratrů De Angelisů jako malé plus. ()
Ale prdel to svým způsobem byla, to zas jo. ()
Italská hororová ikona Ruggero Deodato po svém nepřekonaném opusu magnum CANNIBAL HOLOCAUST a slasheru HOUSE ON THE EDGE OF THE PARK dočasně vyměnil horory za akci a natočil NÁJEZDNÍKY Z ATLANTIDY a INFERNO IN DIRETTA. NÁJEZDNÍKY navázal na vlnu italských post-apokalyptických snímků z první poloviny 80. let inspirovaných MAD MAXEM a ÚTĚKEM Z NEW YORKU jako NOVÍ BARBAŘI, 1990: RYTÍŘI Z BRONXU či ÚTĚK Z BRONXU (vše Enzo G. Castellari) nebo 2019: PO PÁDU NEW YORKU. Nízký rozpočet odráží zejména úsměvné miniatury a triky, přesto je film vlastně jednou velkou neutuchající akcí. Připočtěte doktorku přes „předkolumbovské jazyky“, krutého vůdce Atlantiďanů nosícího skleněnou masku-lebku, elektro-funkovou hudbu trashového skladatele Maurizia de Angelise (skrytého pod pseudonymem Oliver Onions), hororového klasika Michella Soaviho v jedné z rolí a scénu dekapitace motorkáře drátem nataženým přes silnici. Ve dvanácti jsem z toho byl hotovej, dneska už o dost míň. ()
Dyť to byla celkem sranda...a navíc ta scéna se strunou byla bomba :)) ()
Příšerný brak, který by se rozhodně netratil mezi takovými perlami jako Varan vs Cobra nebo Žraločím tornádem. Tohle je zábava pro ryzí fajnšmekry. Dabovaná verze musí dojem jen vylepšit, protože postavy neumí pořádně mluvit. 0% ()
Na internetu jsem náhodou narazil na scénu se strunou a ta mě zaujala. Zjistil jsem si odkud ta scéna je a pak už mi nic nebránilo abych si film pustil. I predatori di Atlantide je italskéj Béčkovej postapokalyptickej trash alá Ruggero Deodato. Příběh je fakt k popukání. To se opravdu jen tak nevidí. Bájná Atlantida, členové gangu lačnící po krvi jako by vypadli z oka padouchům z Mad Maxe. Chvílemi se člověk baví, chvílemi se nudí a chvílemi nevěřícně kroutí hlavou co se to tam vlastně děje. V rámci pokleslé zábavy hodnotím slabšími 3hvězdami. ()
Ruggero Deodato zde předvádí absolutní masterclass v tvorbě zábavného filmového braku. Nájezdníci z Atlantidy mají vlastně všechno, co si od post-apokalyptického béčka žádáte, a ještě něco málo navíc k tomu. Dávají při tom smysl? Vůbec. Má však smysl je vidět? Pokud dokážete ocenit dobrý-špatný film s pořádným srdíčkem, tak zaručeně! A ta miniatura Atlantidy pod skleněnou kopulí byla naprostý top! ()
Bohužiaľ som očakával prehliadku Atlantídy, ako si ju predstavujú Taliani v osemdesiatkách. Lenže tu je to inak, Atlantída vyjde na povrch, jej militantní obyvatelia začnú terorizovať pozemšťanov ako v Mad Max, len vo filme s o poznanie slabšou atmosférou. V podstate 2/3 stopáže sú jedna veľká akčná scéna. Ak by ale tie 2/3 vyzerali ako posledná sci-fi desaťminútovka, dostal by som presne to, čo som očakával. Takže treba vedieť, čo od Nájazdníkov očakávať, potom môže ísť o fajn guilty pleasure. Inak ide o námet ako vystrihnutý z 50´s nakrútený v tupom akčnom štýle osemdesiatkových béčiek a céčiek. ()
Útěk z New Yorku byl v 80. letech opravdu neuvěřitelná pecka, která strhla velkou vlnu post-apokalypických béček. Deodato také neodolal a přispěl svojí troškou do mlýna v podobě zdejších Nájezdníků. Vzal to pěkně od podlahy a dal do kupy jeden z nejtrashovějších scénářů, který kdy vznikl. Punkeři, jako vyšití z Mad Maxe, si to díky vytažené ruské ponorce skze časovou bránu šinou do našeho světa a chtějí zvěstovat své zkázonosné poselství. Natrhout prdel, se jim vydává rozličná skupinka, která šmelcuje šmejdy po desítkách. Vskutku nádherný trash, který dokážou natočit snad jen italové! Fandům žánru bych doporučil ještě obdobnou perlu z dílny Sergia Matina, a to 2019 - Dopo la caduta di New York. ()
Tohle je tak blbý zedko italský, na jednu stranu mě tenhle typ filmů docela chyběl a rád jsem po dlouhý době zas si jeden pustil, ale na druhou, zas dlouuuho bych si počkal, než zas budu mít chuť. Rozesmálo mě to "herectví" a ty strašně badass záporáci na motorkách na který byl vždycky tak půlminutovej záběr aby jsme si všimli jejich strašne rozzlobených xichtů. Akce byla skoro nonstop, jen to bylo všechno takový komický, ale neškodný. ()
Nejlepší post-apo italskej trash biják ! ()
Na svou dobu velice podařený postapokaliptický snímek. Podíval bych se ještě jednou, ale nevím, kde ho sehnat. ()
Toto nevymyslíš, to je život. Ťažký život scenáristov, ktorý pri tvorbe neraz zažívajú bezsenné a prepotené noci, aby sa nakoniec ráno vo veľkých mukách zobudili kričiac ´´NASR@Ť´´, pustili si zopár kultových megahitov na VHS a pri lahvinke dobrej vychladenej zbúchali to, čo by im šéf béčkového štúdia aj tak bol prikázal, len nechcel ublížiť ich kreatívnemu prejavu. Trash svojím štýlom skvelý, ale odporne nudný. ()
"Kdybys byl ostrov, kde bys byl?" Tohle je rozhodně zábavnej trash se vším všudy. Samotná premisa (nukleární výbuch za americké občanské války potopil Atlantidu a jaderná ponorka ji v 80. letech vytlačila zpátky na povrch) slibuje spektakulární podívanou a trojice herců připomínajících Carradina, Goldbluma a Rogera Moora z Wishe dílo zkázy dokonává. Je tam hodně záběrů na vrtulníky, spousta strašlivě špatné akce a spousta otázek, které zůstanou nezodpovězeny (Kdo je kruci Aishley? A co se stalo s uvězněnými Atlanťany, kteří vypadají jako Abba?). Dávám dvě hvězdy, ale může to být cokoli v rozpětí odpad až plná palba. ()
Italskej ultra trash v podání Ruggera Deodata. Po Cannibal Holocaust byl zatčen policí, že prý ve filmu nechal umřít skutečné lidi, tak se potřeboval vykoupit "normálnějším" snímkem a to se mu teda povedlo se vší grácií!!! Naprostej brak, ale natočenej s takovým zápalem, že jsem se chechtal od začátku do konce. Tyhle italský post-apo bizáry z osmdesátek mají opravdu neskutečně dementní kouzlo. Hodnotit jde fakt buď pětkou nebo odpadem. Nic mezi tím. A tady musím pochválit překlad českých titulků, kteréžto výrazy byly přiblíženy vyloženě českému publiku. Bavil jsem se o to víc. Viděno opět v sekci Půlnoční delikatesy na LFŠ UH 2023. ()
Ruggero Deodato - reziser, ktoreho meno zasvietilo a zhaslo v suvislosti s jednym filmom - Kanibal Holocaust. Po tom uz nenatocil nic co by stalo za zmienku 5 % ()
Co říci...vzpomínka na dětství. ()
Pod záštitou totálně ujetého scénáře sešlápnul Ruggero Deodato plyn až k podlaze, sprejem si obarvil háro na brčálově zelenou a surově zprznil celuloid svou postapokalyptickou vizí budoucnosti. Je to kravina, ale nuda rozhodně nehrozí. Úplně nejlepšími momenty jsou úseky, kdy se hrdinové zabarikádují v nějakém tom zpustošeném objektu a skrze okna sledují příjezd krvelačných Atlanťanů. Vypadá to asi následovně: zvučný kopák začne udávat pravidelný tepající rytmus, přičemž se horda na svých mašinách pomalu sune kupředu. Kamera ve statických záběrech snímá pomalované tváře divochů a každý takový detail je doprovázen šíleným klávesovým motivem. Asi jako kdyby ožralý varhaník začal hlavou náhodně mlátit do klaviatury před sebou. Z různých částí motorek a aut ční obrovské bodce, břity a kovové pyramidy. V čele kolony jede bílý kabriolet s hlavním zlounem. Ten je samozřejmě celý oděn do těsného koženého kompletu, na hlavě má nasazenou skleněnou masku v podobě lidské lebky a v ruce svírá velkou koženou důtku, kterou se labužnicky plácá do dlaně. Prostě paráda! Více. ()
Reklama