Réžia:
Bennett MillerKamera:
Greig FraserHudba:
Rob SimonsenHrajú:
Steve Carell, Channing Tatum, Mark Ruffalo, Sienna Miller, Anthony Michael Hall, Vanessa Redgrave, Tara Subkoff, John W. Iwanonkiw, Samara Lee (viac)VOD (2)
Obsahy(2)
Olympijský víťaz v zápasení Mark Schultz (Channing Tatum) žije vo Wisconsine v chudobe a zabudnutí. Nečakane sa mu dostane pozvania od bohatého dediča Johna du Ponta (Steve Carell), aby sa nasťahoval do jeho okázalého sídla, kde má zostaviť a trénovať zápasnícky tím na Oympiádu v Soule v roku 1988. Keďže Schultz túži vykročiť z tieňa svojho slávneho staršieho brata Davea (Mark Ruffalo), vyhláseného zápasníckeho trénera a držiteľa zlatej medaile, bez váhania ponuku du Ponta prijme. Du Pont, usilujúci sa získať rešpekt rovesníkov a zapôsobiť na svoju odmietavú matku (Vanessa Redgrave), sa s ohľadom na rozsiahle finančné prostriedky a špičkové technické vybavenie, ktoré má na farme Foxcatcher k dispozícii, stavia do pozície hlavného trénera celého tímu. Mark začína postupne vnímať svojho mecenáša ako postavu otca, čo sa odrazí aj v ich vzájomnom vzťahu. Du Pontova nevyspytateľná povaha a psychologické hry však začínajú výrazne znižovať Markovo už aj tak neisté sebavedomie a negatívne dopadať na jeho športové výkony. Keď začne du Pont uprednostňovať jeho brata Davea, vrhne sa táto trojica mužov do víru udalostí s tragickým koncom, ktoré nikto nedokázal predvídať. Snímka Foxcatcher je nominovaná na Oscara v piatich kategóriách, vrátane kategórie najlepšia réžia, najlepší pôvodný scenár, najlepší mužský herecký výkon v hlavnej úlohe a najlepší mužský herecký výkon vo vedľajšej úlohe. (Itafilm)
(viac)Videá (9)
Recenzie (344)
Snímok o bohatej, myslením spomalenej, "Šílene smutné princezne", ktorá si našla svoj objekt záujmu a následne s ním zaobchádzala podľa vlastného uváženia, ako s "dokonalou" hračkou, ktorú nemožno pokaziť. Princ na bielom koni v podobe brata, ktorého tieň nemožno prekročiť prichádza ako záchranca, aby spasil takmer vyhasnutú dušu mladšieho súrodenca. O tom, že peniaze otvárajú mnoho dverí, že si za ne možno kúpiť už takmer všetko, vieme všetci. Na tento film som sa veľmi tešil, no popravde, nie tak celkom som dostal to, čo som aj očakával. Snímok vytrhla z biedy až záverečná pol hodinka, ktorá postupne docielila nástup toľko očakávaných emócií, ktoré bohužiaľ vo "Foxcatcher" veľký priestor nedostali. Áno, snímok nahnevá, rozčaruje, keďže si pri závere divák uvedomí, že vyobrazený príbeh je podľa skutočnosti, no presto všetko, dúfal som vo viac. Na záver už len vystrúham pochvalu hereckému výkonu Steva Carella, ktorý stvárnil Johna du Ponta. Ten by si zaslúžil facku na celú hlavu hneď v prvý záber, kedy sa na obrazovke objavil. ()
Koncentrovaný, slušně zahraný a dostatečně poutavý film, to beze všeho. Ale marně se snažím přijít na to, co mi to sakra dalo, nebo proč to bylo tak k*revsky šedivě chladný. Jako.. asi ta samotná realita byla, ale když už trávím nad něčím dvě hodiny, rád si odnesu jakékoli emoce, vzruchy nebo jinou přidanou hodnotu, což tady vyšlo úplně naprázdno. Díváte na opičáckýho Tatuma jak se potácí tréningem na mistrovství v homo-sportu, postupem času důraz přejde spíše na asociálního, ublíženýho, na pohled nepříjemnýho postaršího zbohatlíka, který se snaží pasovat do role kmotra a krutě mu to nejde. Nebýt tam Carell a Rufallo, vůbec jsem to býval nepustil. A vlastně bych o nic nepřišel. ()
Moneyball meets Warrior? IMDB: 7,0/10, Metascore: 81/100! CSFD: 61%?! Na prvý pohľad to tak môže vyzerať, ale vo Foxcatcher takmer vôbec nejde o bitky a na rozdiel od Moneyball sa tu ani na sekundu nehrá na pozitívnu nôtu. Je to minimalistická dráma s nejednoznačným pohľadom na vec, v ktorej ani tak nejde o to čo sa vlastne stalo, ale ako sa to stalo. Je zameraná výhradne na postavy a ich psychológiu, s ktorou Bennett Miller pracuje priam excelentne! Príbeh Foxcatchera podáva zámerne sterilne, nanajvýš odťažito a všetky situácie prezentuje veľmi chladne, čím vytvára sugestívne pocity, hlavne ohľadom konania postáv, ktorých skutočné zámery nie sú jednoznačne naznačené (bolo medzi Pontom a Schulzom jemné queer iskrenie?). Vytvára sa tým zvláštne temná atmosféra, ktorá postupne čoraz viac pohlcuje. Pocit väčšej a väčšej ťažoby postupne dolieha na diváka a o to viac ju umocňuje pomalé tempo filmu. Pritom pokojnej scény sa tu divák nedočká, aj keď sa to tak na prvý pohľad môže javiť. Od začiatku do konca je cítiť, že niečo zlé sa derie na povrch, ale Miller to nikdy nemá potrebu akokoľvek ukázať. Je to len cítiť v každom zvýšení hlasu, v každom pohľade očí, v každom pohybe. Netradičný životopisný film o športovcovi, ktorý je skôr silnou psychologickou sondou s dokonale zvolenými hercami, než klasickou biografiou. Z hereckého osadenia som bol najprv na pochybách, ale miláčik násťročných dievčat Tatum sa konečne prezentuje ako charakterový herec a podáva snáď životný výkon. Úloha introvertného zápasníka mu výborne sedí a do toho ho komanduje slizký, priam odporne pôsobiaci Carell, ktorý je po jeho komediálnych rolách o to väčším prekvapením (zmenou vizážou som ho prvých pár minút ani nepoznal!). Foxcatcher je tak precíznou drámou s výbornými hereckými výkonmi, režisérky dotiahnutou do najmenšieho detailu. Dokonale presné prácička bez potreby veľkých, hlasitých slov alebo činov po vzore iných biografií a práve preto aj divácky dosť nevďačná. To je dôvodu prečo Foxcatcherovi mnohí vytýkajú nudu. Ono to totiž nie je nijako strhujúce, filmu zámerne chýba potrebné katarzia. A podobný psychologický rozbor nezvládne každý divák, preto aj to nejednoznačné prijatie. Foxcatcher v žiadnom prípade nechce byť Oscarovo podliezavý ako by sa na prvý pohľad mohlo zdať. Oproti tohtoročnej prvoplánovej biografickej Oscarovej konkurencii (napr. The Imitation Game) je to úplne iný druh filmu ako by ktokoľvek od životopisného filmu čakal. Práve preto ho pravdepodobne aj väčšina cien minie. Pre cieľovku však veľmi výživná látka. A to hovorím ako ten kto doteraz ani len netušil kto je Mark Schultz a podobné športové zápasy ho nijako nezaujímajú (neviem či som niekedy vôbec nejaký videl). CELKOVO: 4,5* (9/10) PS: na záver si neodpustím rypnutie do tuzemského názvu filmu. Vážne, kto toto preložil ako Lov na líšku?! Veď to nemá s filmom absolútne nič spoločné! Ale tak to dopadá, keď sa prekladá názov filmu, ktorý prekladateľ evidentne nevidel. ()
Hneď v úvode ma zaujala zvláštna farebnosť filmu, ktorý akoby sa v roku 1987/88 nielen odohrával, ale aj točil. Postupne som pochopila, že je to jeden s prostriedkov navodenia, tej zvláštnej atmosféry, ktorá sa niesla celým filmom. Nerozumiem síce týmto filmárskym veciam, ale páčilo sa mi to. Mám pocit, že tento film u mnohých divákov zrejme skončí v kategórii "nudný" v mojom prípade tomu tak ale určite nebude, pretože film ma zaujal hneď od začiatku a až do konca už nepustil. Celý dej sa odvíja v pomalej, zvláštnej a ponurej atmosfére a všetko dôležité sa odohráva mimo obraz v hlavách hlavných hrdinov Marka Schultza a Johna E. du Ponda. Mrazivý skutočný príbeh, teda presne taký, akými boli jeho hrdinovia. Osamelí, nepochopení, vnútorne nenaplnení ľudia, ktorí sa snažili niečo dokázať, ale dopadlo to tragicky a ako to už býva, doplatil na to ten tretí... Dokonalé herecké výkony a príbeh ktorý núti, vnímať a rozmýšľať. Jedinú chybu filmu vidím v tom, že tragická udalosť ku ktorej došlo v závere filmu vyznela tak, že sa odohrala vo veľmi krátkom čase po neúspešných olympijských hrách v roku 1988 čo však nezodpovedá skutočnosti a k tragédii došlo až v roku 1996, prišlo mi to teda v závere akési "odfláknuté". Na dôvažok ako bonus dodávam, že v roku 1988 na olympiáde v Soule Mark Schultz skončil na 6. mieste. V tej istej váhovej kategórii (do 82 kg) získal náš reprezentant Jozef Lohyňa na tejto olympiáde 3. miesto. ()
Galéria (33)
Zaujímavosti (42)
- Channinga Tatuma a Marka Ruffala delí 13 rokov. Davea a Marka Schultzovcov delilo iba 16 mesiacov. (megajalec)
- Make-up Steva Carella nanášali 2 hodiny. (megajalec)
- Natáčení probíhalo v Pittsburgu a jeho blízkém okolí. (Cheeker)
[IFF 2014] Zatiaľ len tri drobné postrehy, ktoré som si z filmu odniesol: 1. Je možné natočiť ešte sterilnejší film, než fincherovky z posledných rokov. 2. Wrestling je opičí šport. 3. Steve Carell zvláda aj absolútne vážnu rolu bez jediného zaváhania. Poctivé precízne remeslo. Čuchám čuchám oscarové nominácie. Viac neskôr. ////////// Nastal čas sa k filmu vrátiť. Aby som sa vyhol dlhšiemu formátu, pokúsim sa to trochu stručnejšie zhrnúť komentári (s tým, že sa k filmu ešte minimálne raz vrátim). Raz začas sa stane, že sa objaví zdanlivo klasický film plynúci v medziach konvenčnosti zažitého Hollywoodu, ktorý nakoniec ponúkne niečo úplne odlišné, než od neho čakáte. Film, pri ktorom žiadne déjà vu nehrozí. Tento rok sa už zopár podobných titulov objavilo a ja som rád, že medzi ne môžem zaradiť aj Millerov Foxcatcher, hoc práve v Millerovom prípade môžu byť očakávania diváka, ktorý už jeho tvorbu trochu pozná, veľmi blízke realite - podobne, ako samotný film. ////////// Akokoľvek by som rád povedal, že Bennett Miller režijne dospieva a jeho štýl dozrieva do labužníckeho perfekcionizmu, odpustím si podobné poznámky, keďže som Moneyball nevidel. Dojem chladnokrvnej minimalistickej rekonštrukcie rozhodujúcej epizódy zo života hlavnej postavy zostáva a je ešte silnejší, než tomu bolo v prípade celovečerného debutu na poli "fikčného" filmu Capote; len s tým rozdielom, že tu sú hlavné postavy tri. ////////// Americkým filmom sú často vyčítané najmä dve veci - sterilita a pátos. Vo Foxcatcher sú obe prítomné rovnakou mierou a zužitkované veľmi účinným spôsobom. ////////// Sterilnosť a minimalizmus sú tu opäť aplikované cestou, ktorá núti diváka (ak sa len nechce odovzdať možnej nude, ku ktorej zvádza - sterilnejší film som tento rok rok zatiaľ naozaj nevidel) uvažovať, zbystriť pozornosť a necháva vystúpiť detaily, emócie a jemné psychologické odtiene. Trojica protagonistov začína na jasných pozíciách s vopred odkrytými kartami - ako pri každom skutočnom príbehu vopred vieme, ako sa skončí. Ide teda o to vytvoriť čo najreálnejší "možný svet" a zachytiť udalosti tak, aby sme zostali verný faktom, ale zároveň dosiahli určitú úroveň fotogenickosti. A presne tieto kritériá Miller spĺňa. S plastickými charaktermi rozohráva tri línie v popredí (vzťah medzi bratmi, vzťah Marka a du Ponta, a vzťah Davida a du Ponta), ale necháva bežať ešte jednu v pozadí (vzťah du Ponta a jeho matky). Prvé tri sú pre príbeh najdôležitejšie, tá posledná pôsobí ako rozbuška pre vyvrcholenie, nenápadne umiestnená trochu stranou, aby u diváka mohla vyvolať mierne pochybnosti ohľadom motivácií - jednak je tu naznačená skúpejšia distribúcia informácií (o tom ešte neskôr), jednak dejová konštrukcia napĺňa faktický zámer. Práca s charaktermi sa neobmedzuje len na príbehovú časť a psychológiu protagonistov, ale berie na zreteľ kameru a na pohľad strohú vizuálnu stránku viac, než je zvyčajné. Povahové rysy postáv sú premietnuté s takmer maliarskou výstižnosťou a (ironickým) postrehom do fyziognómie - pohyby, chôdza, gestá, mimika tváre, du Pontov výrazný orlí nos, Markove občasné mierne prihlúple výrazy, Davidov ohnutý chrbát - dal by sa spísať kompletný zoznam takýchto detailov, ktoré dohromady vytvárajú niečo, čo zďaleka nie je len lacnou napodobeninou skutočného živého človeka. Úzko spätý s tým je aj štýl reči, slovník a ďalšie vonkajšie prejavy - tento výpis dáva aspoň akú-takú predstavu o rýdzej fotogénii, ktorou film oplýva. ////////// Pátos a patriotizmus z filmu sršia natoľko, že vám už behom prvej polhodiny bude jasné, že tu čosi nie je v poriadku, pretože toto Miller nemôže myslieť vážne. A ani nemyslí - len poctivo umiestňuje americké zástavy vlajúce vo vetre, portréty veľkých osobností amerických dejín (ku ktorým je du Pont umiestnením kamery a kompozíciou scény opakovane pripodobňovaný), výkladná skriňa plná trofejí, honosné panstvo pýchy národa - mocného klanu du Pontovcov, ktorí sú lojálny len svojej vlasti a za ňu sú ochotní aj položiť na bojisku život (jedno také bojisko, opatrené kovovými odliatkami diel a statočných predkov sa nachádza len pár desiatok metrov od domu) - všetko, čím sa "americký orol" John E. du Pont obklopuje, čo je jeho pohonnou hmotou a vytvára obraz najpresvedčenejšieho (a najbohatšieho) patriota, kam až oko dohliadne (s ohľadom na úctyhodné rozmery Foxcatcheru to však stále zostáva medzi múrmi panstva) - a ktorý si stranou verejnosti robí, čo sa mu zachce. Vrcholom tohto opájania sa sebou samým je úchvatne inscenovaný záznam rozhovoru s du Pontom pri príležitosti natáčania dokumentu o jeho prepychovom tréningovom centre pre wrestlerov, ktorý nápadne pripomína príhovor prezidenta k miliónom oddaných Američanov - elegantné kreslo, národná vlajka za chrbtom a na stene desiatky rodinných trofejí - zvieracích hláv. Opäť sa mi na jazyk derie spojenie distribúcia informácií. Ako som už naznačil, od začiatku je navodzované zdanie príbehu presiaknutého pátosom o skutočnom patriotovi - strohosť to však mierne prekrýva a falošný obraz začína veľmi pomaly praskať až po dlhšej dobe. Podobne ako du Pont, aj film sám pod maskou skrýva pravú tvár a proti extravagantnému egocentrickému extrovertovi stavia tlmený, mrazivý sarkazmus. Taký, ktorí vás prinúti sa smiať na du Pontovi a slepo veriacom naivnom Markovi, ktorým desivo manipuluje. A to aj napriek tomu, že Steve Carell a Channing Tatum podávajú svoje zrejme najsilnejšie výkony v kryštalicky čistých vážnych úlohách s takými sekundantmi, ako sú Mark Ruffallo a Vanessa Redgrave. ////////// Distribúcia informácií je jedným z najzábavnejších článkov a výborne funguje ako element deja, ale aj v otázke žánrového filmu, dramaturgie záberov, strihu a mizanscény. Od začiatku až do konca je vždy prítomný prvok zastretej skutočnosti - počas príchodu Marka na Foxcatcher tak ako on netušíme, kto je to du Pont, ani prečo ho pozval - predsa však pokračuje a my ďalej sledujeme film v domnienke, že sa to okamžite objasní. Nie je to však vždy pravda - zvolená metóda rozprávania nevysvetľuje nič nad rámec nutnosti pre udržanie konzistentnosti a samotného diváka, ktorý si vybral biografickú drámu zo športového prostredia, nie mysterióznu skladačku od Davida Lyncha. Zvyšok sa však nedozvedáme. Je preto mierne symptomatické, že sme často zámerne odrezaní od kontextu, ale aj atrakcií so zábavným potenciálom. K športovému filmu má totiž Foxcatcher ďaleko práve vďaka strihu a zavrhnutiu typickej schémy rozprávania "from zero to hero". Zápasy tvoria len minimálnu časť filmu, spolu s tréningmi sú rovnako minimalistické ako celok, nezriedka bez hudby, oprostené od videoklipovej údernosti (akú poskytol minuloročný juhokórejský hit Ji zhan) sú len súborom chvatov, pri ktorých zápasníci skutočne vyvolávajú dojem komických primitívnych ľudoopov prejavujúcich tak svoju mužnosť a nadradenosť podmienenú fyzickou danosťou. V menej podstatných pasážach či pri tréningoch vidíme len časť zo zápasu, niekedy sa dokonca nedozvedáme, kto zvíťazil, pretože to rozprávač nepovažuje za podstatné. Chýba tu aj už takmer klasický "big hero" moment, na ktorom bol prakticky vystavaný celý žáner bojových filmov (hrdina je dlhú dobu bojuje, je opakovane zrážaný k zemi a keď to vyzerá, že je hotový, odrazu z posledných síl vstane a protivníka predsa za tónov heroického šlágru vyradí z hry) aj jasne vymedzená nemesis - absencia týchto základných kameňov len opäť dokladá Millerov nezáujem o pád do škatuľky žánrového filmu (pre zaujímavosť môžeme porovnať s minuloročným Rush, ktorý s ním má mnoho styčných bodov, ale je naopak absolútne klasicky pojatým športovým blockbusterom). Aby som sa však ešte vrátil späť k práci s informáciami a túto časť ukončil, len podotknem, že výrazne vplývajú na vnímanie motivácií postáv (môžeme si len domyslieť, na aký popud Dave na Foxcatcher nakoniec prišiel). ////////// Len drobná poznámka: Miller opakovane nenápadne používa dramatickú významovú montáž ruskej školy 20. rokov. Príkladná je pre to scéna pre začiatkom kvalifikačného zápasu. I to naďalej zdôrazňuje príklon k psychologickému tónu a preberanie odéru tradičného hollywoodskeho žánru, teda melodrámy. ////////// Asi najpôsobivejšia na filme je brilantná a sugestívne prenesená psychológia postáv a pretínanie vzťahov. Kontrastná manipulatívnosť zakomplexovaného du Ponta, zaslepenosť prostého Marka a Davidov triezvy pohľad na vec sa efektne zrážajú vo vlnách napätia a podpovrchovej agresie. S trochou nadsádzky môžem povedať, že by z Foxcatcher mohla byť viac než perfektná látka na strhujúcu antickú tragédiu s drtivým impactom - to by sa však Miller musel vzdialiť od reality, dej značne skresať do požadovaného (a nereálneho) časového rozpätia a rozpútať komorné peklo štyroch charakterov na pozemku nechutne bohatého rodu s krvavým záverom. Účinok skutočného filmu sa však od neho príliš nelíši a za seba môžem hrdo prehlásiť, že som sa ani chvíľu nenudil, práve naopak - bavil som sa kráľovsky. Cenu za najlepšiu réžiu a najlepšieho herca pre Tatuma z Cannes si Foxcatcher v mojich očiach dôstojne obhájil a ďalšie nominácie sú už teraz jasné. Jasné je mi aj to, že hneď ako sa objaví v kinách, zájdem si naň opäť. Ktovie, možno po druhom raze hodnotenie ešte mierne zdvihnem. 90% () (menej) (viac)