Réžia:
Akira KurosawaScenár:
Akira KurosawaHudba:
Šin'ičiró IkebeHrajú:
Tacuo Macumura, Kjóko Kagawa, Hisaši Igawa, Akira Terao, Hidetaka Jošioka, Micuru Hirata, Tecu Watanabe, Šú Nakadžima, Noriko Honma, George Tokoro, Šigeo Kató (viac)Obsahy(1)
Hlavním hrdinou tohoto posledního snímku režiséra Akira Kurosawy je profesor (Tatsuo Matsumura), který odchází do důchodu. Bývalí studenti k němu chovají velkou úctu, a proto pořádají každý rok oslavu profesorových narozenin, kde se ho ptají "Maadha kai?", což znamená "Jsi připraven?" (zemřít), přičemž profesor vždy odpoví "Madadayo!" (Ještě ne). Film představuje vysloužilého profesora jako velice citlivého člověka, který se dokáže rozplakat, když zjistí, že se mu ztratila kočka.
Přestože tento film neměl být autobiografický, Kurosawa se vžívá do role profesora, který vzpomíná na svou kariéru a uplynulý život, který ještě nekončí…
(Aktivak)
Recenzie (15)
Velevážený profesor, trochu svéráz a veselá kopa, odchází do důchodu, aby zbytek svých let skromně dožil, klidně v zahradní boudě, ale obklopený uznáním a přáteli. Bývalí studenti se o něj totiž nezištně starají, pořádají oslavy narozenin, nechají mu postavit nový dům, či třeba hledají zaběhnutou kočku. Nic víc se tu ani neuděje, ovšem vyjmenované (filmově dlouhé) události jsou prodchnuté laskavostí, moudrostí a (dětskou) radostí stáří (ruku v ruce se strastí a citovou vyprahlostí, viz onen kocour, ale pšššt!), kdy se o blízkosti smrti může žertovat, o rezignaci však nemůže být řeč. Máda da jo – ještě ne! ()
Stejně jako Kurosawův předposlední film Srpnová rapsodie se i tenhle věnuje stáří a taktéž k němu a věcem s ním spojením přistupuje poeticky a veskrze příjemně. To mi sice sedí docela dost, ale u obou filmů je nějaký zásadní problém. Srpnovou rapsodii pokazil klišovitý konec a nahodilé zjevení Richarda Gera, ze kterého jsem dodnes docela zmatený a nevím, jestli ta část s ním měla něco do sebe nebo jen byla křečovitá a na sílu. Madadayo zase kazí přehnaná stopáž. Ono se tu totiž za celý film moc nestane, celistvý děj zde není a většinu filmu jen sledujeme profesora v důchodu, kterého jako přátelé navštěvují jeho bývalí studenti, sdílející s ním i tuhle část jeho života. A ačkoli se tu občas objeví povedená scéna nebo zajímavý nápad (třeba to počáteční zasazení do druhé světové nebo část s developery má něco do sebe), stejně si to nedokázalo udržet svoji poetickou atmosféru po celou dobu a místy je to jenom utahané a nudné. Navíc to má dost sentimentální charaktery postav, s ničím se tu moc nepracuje a nikam se to moc nevyvíjí, profesor je neustále milý a citlivý stařík, bývalí studenti ho neustále obdivují, skoro-až jako nějakého svého životního mentora... Věděl jsem, do čeho jdu, ale stejně jsem od Kurosawy čekal něco víc. Každopádně i přes to všechno si mě to získalo o něco víc, než Srpnová rapsodie a navíc se mi hodně líbil i ten závěr. Na závěr Snů Akiry Kurosawy sice nemá, ale aspoň ho příjemně připomene. Silné 3* ()
Moc hezký a vřelý film o setkávání bývalých studentů se svým učitelem. Studenti se o něj všemožně starají a každoročně se scházejí, film působí velmi opravdově na nic si nehraje. Výborné dialogy, poměry válečného a poválečného Japonska tu jsou lehce nakousnuty. Tohle je opravdu film, který zahřeje u srdce a minutáž vám uteče jako voda, nemluvě o poetickém konci. ()
Máda da jo, poslední film slavného japonského režiséra, je rozpohybovanou životní moudrostí s lehce rozpustilým nadhledem. Za dokonalou tečku Kurosawova snažení bych raději viděl jeho Sny, ale stále měl potřebu k vyjádření. Opět se napovídá mnoho ušlechtilých frází obdivu, ale akademické výkřiky a jejich nekritické přebírání nepředstavují automaticky i opravdovou kvalitu humanistického filmu. Útěk kočky není znamením citlivosti, ale neexistencí hlubokého mezilidského vztahu (úcta skutečný cit nenahradí) a je také výsledkem počínající senility. Autobiografické tóny vedení příběhu jsou zbožným přáním uctívaného stáří a vědomostí. Je to vysněné gesto, v něm lze využít všechny přednosti národního charakteru. Předmětem obdivu, a o ten zde jde především, je Hjakken Učida (sympatický Tacuo Macumura), oblíbený univerzitní profesor. Život na penzi proměňuje svou životní úroveň v globálním přeskupování sil moci. Ale jsou zde ochotné ruce věrných stoupenců. Občas se divák dojímá obrazovou poetikou, občas vyprávěnými příběhy, ale vždy jde především o obdiv zasloužilé moudrosti a touhu žít vlastní život. Z dalších rolí: profesorova věrná a starostlivá manželka (křehká Kjóko Kagawa), profesorův lékař Dr. Kobajaši (Takeši Kusaka), poživačný buddhistický duchovní Kamejama (Asei Kobajaši), či čtyři nejvěrnější obdivovatelé Takajama (Hisaši Igawa), Amaki (George Tokoro), Kirijama (Masajuki Jui) a Sawamura (Akira Terao). Máda da jo je humanistický hymnus na životní moudrost a touhu žít. Akiru mám raději jako moralistu, jeho humanista je mi pro své bezbřehé nadšení a všeobecnou úctu protivný, přestože jeho ušlechtilým snahám velmi dobře rozumím a má své opodstatnění. ()
Měl jsem trošičku problém s poněkud přetaženou stopáží, přecijen takto banální příběh by si bohatě vystačil se stopáží o 20 minut kratší. Jinak ale bez výhrad, krásný film o lásce studentů k profesorovi a o lidskosti, na kterém je moc dobře vidět, že ho Kurosawa zamýšlel jako svůj úplně poslední film. ()
Galéria (13)
Fotka © Moscow International Film Festival
![Máda da jo - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/158/698/158698531_bd5a32.jpg)
Zaujímavosti (3)
- Surrealistické zamračené pozadie, ktoré sa objavuje v záverečnej snovej sekvencii, namaľoval sám režisér Akira Kurosawa. (Bilkiz)
- Film byl natočen podle autobiografických esejí vysokoškolského učitele a spisovatele Hjakkena Učidy (1889–1971). (Rattlehead)
- Tatsuo Matsumura mal 79 rokov v tomto filme. Stvárnil profesora vo veku od 58 do 77 rokov. (Bilkiz)
Reklama