Obsahy(1)
Macao na konci 19. století. Účetní a důvěrník Levinsky vypráví svému zaměstnavateli, bohatému obchodníkovi panu Clayovi (Orson Welles) starou námořnickou legendu o bohatém starém muži, který jednomu námořníkovi zaplatil pět guinejí, aby oplodnil jeho manželku. Clay se stane posedlým naplněním této legendy. Levinsky je pověřen nalezením vhodné ženy a námořníka. Osloví Virginii (Jeanne Moreau), dceru Clayova bývalého obchodního partnera, kterého Clay přivedl na mizinu a tím i k sebevraždě. Virginie v tom vidí šanci na pomstu, a proto přijímá. Jako vhodného námořníka vybere Levinsky chudého Angličana Paula (Norman Eshley). Virginie a Paul v sobě najdou zalíbení, přesto se nakonec každý vydá svou cestou. (fleurette)
(viac)Recenzie (10)
Tady mě Orson Welles opravdu zklamal. Příběh filmu je poněkud banální - ale to bych ještě odpustil. Nicméně ta technická stránka (kterou jsem u Wellese vždy obdivoval)! Nuda, nuda, šeď, šeď. Jako by veškerá režisérova fantazie, hravost a pokusy s formou zmizely do nenávratna. Střih mi přišel dokonce vyloženě příšerný. Opravdu se mi nechce věřit, že Wellesovi bylo v době natáčení pouhých 53 let - hraje zde hlavní roli a vypadá naprosto příšerně (a věřte mi, že to není jenom líčidly). Čím dál víc se mi zdá, že Welles byl jako kometa: úžasně v mladém věku zazářil a velmi brzy zase vyhasl. ()
Zlatý Medvěd - výběr ()
Film má své nepopiratelné kvality (úžasné obsazení, krásná kamera i hudba, celková atmosféra), ale přesto mě bohužel příliš neoslovil. Strašně jsem se u něj nudil a tak nějak celkově jsem moc nepobral, o co tam vlastně šlo. O kvalitách literární předlohy mám určité pochybnosti. ()
Orson Welles nechutný, ale on takhle působil snad v polovině své kariéry. Jean Moreau už přeci jen povadlá. Dokonalý český dabing, v nemž i jindy tvrdý Jiří Holý mluví měkkce (i když na Ivánka Pepíčka Zímu nemá). Zvláštní příběh, který mě vůbec neoslovil, řemeslné kvality ale nezpochybňuji. ()
Pomalé tempo příběhu nádherně evokuje atmosféru mravního bahna, apatie vůči lidským pocitům, která se rozprostírá v mysli starého muže. Jeho vědomí je ponořeno samo do sebe. Jednoho dne vypráví sluhovy/účetnímu příběh o starém muži, který potřebuje syna, ale už je příliš starý. Najme si tedy námořníka, aby strávil noc s jeho mladou ženou. Ti dva se za rozbřesku rozcházejí. Když se dozví, že jím vyprávěný příběh se ve skutečnosti nestal, že je to jen legenda, rozhodne se ho starý muž uskutečnit. Nedokáže snést vědomí, že se sám dotkl něčeho tak abstraktního jako je smyšlený příběh, pohádka. Existují jen fakta. Mladá dívka a námořník se tak stávají hlavními aktéry, loutkami v rukách tohoto manipulátora. Jejich láska se odehraje jen v rámci příběhu. Přesto přesáhne jeho hranice. Když už ne svým naplněním, tak alespoň dočasným sblížením. Film se sám pohybuje na hranici fantazie, pohádky. Atmosféra neskutečna je všudypřítomná, a to i přes naturálnost motivů, které vedou hlavní hrdiny (peníze, moc). Sledovat toto Wellesovo pozdní dílo může zážitek pomalý, ale nijak těžkopádný. Je promyšlený, dýchá z něj zkušenost. ()
Pouhé torzo možného.... Nenechte se mýlit, snímek netrvá ani celou hodinu, jenže svou (ne)rytmikou a mimořádnou unylostí hodně brnká na nervy. Zpomalenost je všudypřítomná a divák ke konci nabývá až absurdního pocitu, že i to ptactvo kolem prozpěvuje v ospalém rytmu. V tomto smyslu by snímek mohl nepochybně fungovat jako psychicky dráždivá podívaná, která vlastní lakoničností jen utvrzuje nelidskost všech lidí kolem. K tomu schází dvě věci - napětí a věrohodnost. Napětí se nedostavuje, protože prostředí byť působí inscenačně, tak popírá jeden ze základních principů inscenace a to výrazné herectví. Leckdy působící až expresivním dojmem dle norem divadla. Zde nic takového. Každý ze sebe vypraví řeč stejně pomalu a nevzrušivě, nepochybně ďábelsky vyhlížející Orson Welles věčně sedí (případně něco pojídá) a nedochází k žádnému emočnímu vyvrcholení. Nedostatečná věrohodnost souvisí zase s tendencí Wellese vybírat s předloh něco, co pomáhá jeho sebeurčení. Což třeba u Falstaffa nevadí, není to dílo, ale soubor myšlenek a Orsonova originální variace. Tady dostává předloha Karen Blixen zřejmě pořádně zabrat. Nahodilé znaky velkých myšlenek tu jsou hned vedle absolutních banalit a znepokojivé je, že hlavně Welles má sklon dialogy pro jistotu někdy i třikrát zopakovat. Myslím, že nejvýstižněji to vyjádřil onen dánský námořník, když se zmateně ptal „Tomu říkáte příběh?“. Kdepak, jen levné torzo do televize, nedůstojné pro takového mistra. ()
Na úvod jedna z úvah Slavoje Žižka: "Stará otřepaná fráze ‚v každém dospělém se skrývá dítě (RT: v originálu pravděpodobně ‚Child Is a Father To The Man – dítě je otcem muže‘, česká fráze nemá odpovídající konotaci) však obsahuje zrnko pravdy, pokud chápeme její význam tak, že i když dospělí milují v soukromí své ložnice, nikdy nejsou zcela sami: vždy je tu fantasmatizovaný pohled dítěte, které je pozoruje…". Ve Wellesově filmu se z dítěte stal (stává?) stařec. Sedí za průhledným závěšen před postelí, na které se jeho žena miluje s námořníkem. Tato scéna je ale naaranžována, a všichni o tom ví. Význam tohoto "uměleckého kousku" může mít různý výklad. Bez ohledu na knihu Karen Blixenové a obchodníka pozorovatele, kterého hraje sám Orson Welles (bylo mu 53), v tom spatřuji zpětnou projekci obchodníka v námořníka, stárnoucího muže v dosud mladého a silného člověka. "Posteloví" protagonisté to mají trochu složitější: mohou hrát, co necítí, nebo cítit to, co hrají. ()
Pomaly, a dost ospaly film, ktory natocil Reziser Orson Welles /Obcan Kane, Magnificent Ambersons/. Film nema poriadny dej, je to len zmes dobrych dialogov a silne na mna posobil nielen Welles, ale aj nadherna Jeanne Moreau. Nejsem bukva, ale rozhodne nejsem ani prudky heterak, takze Norman Eshley bol aj u mna sympatak : 70 % ()
Na zralá kolena Orson Welles natočil, snad sám sobě pro radost, tohle malé tiché dílko. A přizval si k tomu neméně zralou a stále krásnou Jeanne Moreau. V českých kinech proběhlo stejně tiše na začátku sedmdesátých let a snad se už ani nevrátilo. Je to škoda, protože ten film je od Wellese tak nezvyklý, jak jen lze. Je komorní, poetický, velmi úsporný a ve svých vyjadřovacích prostředcích neobyčejně něžný. To vše je u "starého" Wellese dosud velmi neobvyklé. Jde o smyšlený příběh starého boháče, který své mnohem mladší ženě nechal přivést mladého, krásného milence, aby mu s ním počala dítě. Tak se praví v pověsti. Jenže hlavní hrdina ( sám Welles ) nechá tuto legendu ožít. Tolik k ději. Jenže zde je nejdůležitější forma. Skvělá kamera vytváří nejen úžasnou atmosféru místa, ve kterém se vše odehrává, ale dotváří i společenskou náladu a něžně zvrácenou dekadenci protagonistů příběhu. V tichu tohoto filmu je možné slyšet kroky myšlenek starého pána i mladých milenců, je cítit vášeň, stud i sobectví, naději i beznaděj příběhu. Pomalost kamery a střihu navozuje jakousi snovost a neuchopitelnost dění. Je to pravda? Nebo není? Je to romantika, ale nevnucuje se. Nemusíte ji sdílet, ale podmaní si vás. Herecké výkony všech zúčastněných jsou bezchybné. Celý film je takovým malím lístkem do památníku. A Orson Welles dokazuje, že je mistrem i malých formátů. Protože jsem na tento film nezapomněl ani po tolika letech a stále si vybavuji tu neopakovatelnou atmosféru, dávám 5 hvězd. ()
V pražských kinech se promítal od 31.12.1970 (Paříž) ()
Reklama