Réžia:
Alice RohrwacherScenár:
Alice RohrwacherKamera:
Hélène LouvartHrajú:
Josh O'Connor, Isabella Rossellini, Alba Rohrwacher, Carol Duarte, Vincenzo Nemolato, Francesca Carrain, Milutin Dapčevič, Luca Chikovani (viac)VOD (1)
Obsahy(2)
Každý má svoju vlastnú chiméru, niečo, čo sa snaží dosiahnuť, ale nikdy sa mu to nepodarí nájsť. Lovci pokladov, vykrádači hrobov a komedianti. To sú členovia partie „Tombaroli“. Jeden z nich, Arthur, ale vyniká zvláštnym darom – schopnosťou nájsť miesta, kde sú ukryté staré etruské poklady. Arthur urputne hľadá stratenú lásku Beniaminu. Hľadá všade, i vo vnútri zeme. Dúfa, že nájde dvere do posmrtného života, o ktorom hovoria mýty. Ostatní len využívajú jeho jedinečný talent na splnenie svojho sna o ľahko nadobudnutom bohatstve. Hon za chimérami ich dovedie až na hranicu medzi živými a mŕtvymi svetmi. (ASFK)
(viac)Recenzie (36)
Tak tady jdu totálně proti proudu, ale vím, že si za názorem budu stát a fakt bych se ráda setkala s lidmi, které tohle nadchlo a podebatovala o tom. Moje hodnocení ale proudí hlavně ze zklamání, které přišlo po tom, co jsem měla Chiméru mezi prvními příčkami filmů, co chci ve Varech po ohlasech z Cannes určitě vidět. Tak málo jsem byla od toho, abych ze sálu odešla a hrozně těžko se mi říká proč. Tady jde asi spíš o ty pocity, co jsem u tohoto filmu měla: zmatek, znechucení, nechápavost, nezůčastněnost, lhostejnost, rozladěnost, únava. Všechny postavy nadmíru nesympatické, bez účelu, bez jakéhokoliv charakteru, který by si měl divák zamilovat. Děj v podstatě nepopsatelně o ničem. Žánr lákal na fantasy, ale pár fantasy momentů působilo spíš jako parodie na něj. Kamera nepřívětivá a odpudivá. Všude chaos, řev, nesmysl. Asi chápu, že tohle je prostě určitý druh kinematografie a nejspíše vzdává holt minulým stylům italského neorealismu, ale tam jsem právě asi našla svou Achillovu patu, minimálně v podání Alice Rohrwacher. KVIFF 2023 ()
Krást se musí umět a Alice umí.... Nejvíce z PPP, konkrétně z Accattoneho. (Dál radši mlčet, člověk by se velmi rychle dostal k spoilerování a právě u tohoto filmu by to mohlo uškodit více, než u jiných. Zajímá mě, jak to všechno bude působit napodruhé.) ()
Hodně, ale opravdu hodně italské. Rozhodně ne pro každého. ()
Ještě se mi asi nestalo, že bych po skončení filmu v kině odcházel tolik zhypnotizovaný jeho magickou atmosférou, kdy mi celá následná cesta domů z kina pozdním večerním městěm připadala skoro až jako další pokračování filmu, do kterého jsem se „dostal“ a na konci se z něj úplně nedokázal (nebo možná nechtěl?) vytrhnout zpátky. Jakobych se na ten film nedíval, ale nejednou v něm téměř přímo byl – od okamžiku, kdy jsem na poslední chvíli vešel do sálu, nebo-li do již rozjetého vlaku s hlavním hrdinou na cestě kamsi... Paní režisérka mě hodně oslovila již předchozím Šťastným Lazzarem, který u mě zůstává coby silné a vesměs čisté drama přeci jen výš, ale podobná atmosféra s nevšedním hlavním hrdinou v částečně jiném světě na mě, zde v kombinaci silného mysteriózna, dobrodružna a humoru, působila i tentokrát a obzvlášť mě bavila ve spojení se zápletkou archeologických vykopávek. Úžasným prvkem byly i zakompované živě zpívané písně s epickým příběhem... a samostatně magicky na mě dýchlo opětovné procitnutí v nočním vlaku. Zajímavější bylo o to víc, že přišlo pár vteřin po okamžiku, kdy jsem si na úvodní jízdu z vlaku vzpomněl a na návrat do kupé během pomyslné dlouhé cesty pomyslel... Takovou magickou telepatii s filmem nezažívám často, i proto se přikláním k plnému hodnocení. [90%] ()
Už v Eurídicii som sa na Carol nevedela vynadívať a tu sa ku nej pridal aj ohromný Josh .. obaja ma jednoducho opantali. A vlastne aj celý film .. Alice nerobí jednoduché filmy, človeku musia sadnúť, ale keď sa to udeje, tak je to nádhera .. pocitovo ohromná, snová, magická, hudobne trefná. ()
Tohle opravdu není Indy. Italsky pomalé, nudné a s podivnými postavami. ()
Lo vedi, Federico!? (A všimli jste si Lazzara v kapele? Nádhera) ()
Tohle je můj Indiana Jones: poetičtí vykradači hrobek v doprovodu trubadůrů. (KVIFF) ()
Bohužel nepatřím do cílové skupiny, na filmové vlně jsem se dnes večer nezhoupla, mě samotnou to mrzí.. Příběh party zlodějů prošuměl kolem mě, do srdíčka mi nevklouznul, pod kůži se nedostal... Nicméně Josh O'Connor je zajímavý týpek se zvláštním stylem vyjádření, svým způsobem se mi líbil.. Závěr s červenou nití byl působivý.. ()
Už po prvních pár scénách jsem věděl, že jsem ani trochu netrefil v co jsem doufal (fantasy toho moc nebylo). Zbytek filmu byl pro mě utrpením. Dlouhá stopáž, nesympatické postavy a jejich charaktery, uřvanost, trapnost a buranství s nezajímavým příběhem. Nadšené ohlasy ale dokážu pochopit. Já jsem se tady ale totálně minul. 1* pouze a jenom za řemeslnou práci. ()
Po Šťastném Lazzarovi pokračuje režisérka Alice Rohrwacherová v šíření krásy filmem Chiméra, pojednávajícím nejen o skrytých skvostech etruské kultury. Je jen o málo slabší než její předešlý Lazzaro, v němž pro změnu zkoumala dopady postindustriální společnosti. Svůj osobitý styl Rohrwacherová ani v Chiméře nezapře: Super 16 mm, zrnitý obraz, vskutku magické působení světla. Hlavním hrdinou Chiméry je mladý Angličan Arthur (Josh O'Connor), který - stejně jako Lazzaro - vládne nadpřirozenou schopností. V tomto případě se jedná o umění nalézt pod zemí tisíce let spící etruské hrobky a jejich bohatství. Zároveň Arthur pátrá po bráně do studnice umlklých duší, jež by ho zavedla k jeho ztracené lásce... ()
Povedené to určitě je a nedá se říct, že by se to Rohrwacherové nepovedlo, ale jisté zklamání nezapřu. Po geniální úvodní scéně a návratu k Super 16mm (které se taky podílí na tom, proč na mě Šťastný Lazzaro působí jak působí) jsem si říkal, že to bude opět něco, ale postupem času mě zarazila veskrze klasická narativní výstavba, kde se dají jasně předvídat jak Arthurovy kroky, tak i veškeré zvraty spojené se vším naznačeným. Jednodušeji - vše, co zde má mít svůj význam, ho má přesně ve chvíli, kdy to čekáte nejvíc. Na jednu stranu na klasické struktuře není nic špatného, když funguje, na tu druhou mi zde chyběla určitá neotřelost a roztříštěnost jak Lazzara, tak i Zázraků, kde se některé scény stanou zničehonic, jakoby neplánovaně a díky nim je výsledek o to víc magičtější. Tady se Rohrwacherová sice taktéž vrací k magickému realismu a nedá se říct, že špatně, ale působí to poněkud nalajnovaně, v rámci mezí, že dojde jen k tomu, k čemu už od začátku dojít má. Spolu s tím mě částečně mate, proč se Arthur nakonec rozhodl jak rozhodl, když se poprvé dostal někam, kde by ho nezneužívali pro jeho schopnosti, ale asi už byl natolik zklamaný vším, co se mu stalo kdysi, že to nedokázal přijmout, nebo tomu aspoň uvěřit. Vlastně je zajímavé, že ve své druhé polovině Chiméra místy jen variuje to, co bylo již řečeno v Lazzarovi, avšak v jiném kabátku, z čehož by mohlo plynout, že do Lazzara dala Rohrwacherová svá životní témata a teď už možná nemá tolik co světu říct. Což by mi tolik nevadilo, jelikož to jsou myšlenky hutné a vždy aktuální, jen je to tak trochu škoda, že návrat k nim přišel tak rychle a ne dostatečně odlišně jako třeba u Kaurismäkiho nebo Panahiho, kteří vlastně taky pořád točí jeden stejný film dokola. Každopádně, hodnocení nedávám ani průměrné, takže už dalších poznámek zanechám; přece jenom nemůžu čekat automaticky nadfilm typu Šťastného Lazzara. Magická poetická atmosféra zůstala a ačkoli je film mnohem živější (jelikož zbytek Tombaroli je hlučnější než chudáci z Inviolaty), pořád je v něm dost prostoru pro mystické a mírně fantaskní scény, které dokáží i z chození s proutkem udělat fascinující podívanou skrze střídání záběrů normálních a naruby. Prostředí mi opět přišlo dobře vykreslené, postavy okolo Artuhra taktéž (samozřejmě včetně jeho samotného), zasazení mezi vykradače etruských hrobek funguje, jelikož dokáže dost komplexně vysvětlit jejich počínání, cíle a podvědomý smysl za tím vším, řemeslně je to zase nadprůměrné, protože zde svou magií oplývají i ty nejobyčejnější lokace polí a opuštěných domů a pořád to zůstává pozoruhodným osobitým dílem. Jen si film tak krásně vypadající nezasloužil tak obyčejně vystavěný scénář, který se sice daří zamaskovat, avšak jistá schematičnost z něj stále čouhá. Jestli mě ale něco opravdu zaskočilo, tak to, že zde hraje Kraftwerk - a docela dlouho. Což tentokrát beru jako klad, jelikož se to tam podivným způsobem hodilo a v tom vlastně Chiméra zůstává nadprůměrná a spíše silná - v zvláštní kombinaci zdánlivě nesouznějících hudebních, zvukových a obrazových prvků, které ale tvoří nečekaný účinek. To Rohrwacherové jde vždycky. (Kino Pilotů, Praha) Slabé 4* () (menej) (viac)
Keďže som fanúšik klasickej archeológie a dejín umenia, tak som sa na tento film celkom tešil. Ale napokon to moje očakávania vôbec nenaplnilo - nielen z pohľadu filmového scenára a dejovej línie, ale aj po odbornej stránke to bol trochu brak (mnoho z toho prezentovaného vôbec nemalo črty a vlastnosti etruského umenia). No neviem, celé to bolo také nemastné-neslané, ťažkopádne a na danú tému si viem predstaviť určite aj niečo viac zaujímavé. Takto to bolo len mrhanie kvalitným potenciálom. 2* (za námet a vizuál) ()
Pěkně natočený film, promyšlený, ale také dlouhý a místy nudný. Arthur, chudý Brit žijící v „chatrči“ za zdmi malého Toskánského městečka v 80. letech. S partičkou podobných zoufalců se živí jako vykradači hrobů Etrusků, přičemž Arthur zde využívá svou schopnost staré hrobky „vycítit“. Když zrovna nekrade, dochází k matce své zmizelé přítelkyně, o které se mu stále zdají sny. Zde potká Itálii, mladou chudou ženu s dětmi. Ta je s ním a jeho partou zrovna ve chvíli, kdy naleznou dosud největší úlovek. Itálii se činnost Arthura velmi nelíbí a děj se konečně malinko rozjede. Má to mnohem více vrstev, než se z popisku zdá, ale na mě to nějak celkově nefungovalo a první polovinu filmu jsem bojoval s nudou i mikrospánkem. Není to film pro mě, ale uznávám jeho řemeslné i jiné kvality. 60% ()
Archeologie, Etruskové, vandráci. Opojná atmosféra Toskánska 80. let. Nesmírně silný pocit místa a zalidněnost prostoru. Kontrast mezi podzemím věčného odpočinku a prosluněností povrchu. A hrdina, kterého to nevyhnutelně táhne do podsvětí. Fikční svět Chiméry prostupuje fantazie, mystika, atmosféra italského neorealismu i špetka Felliniho Amarcordu. Nesmírně živě působí všechny prostory. Překrásně nasnímaná milostná aféra s minulostí a cesta lemovaná chimérami a vizemi minulosti, které se navzdory odkrytí nedají oživit. Arthura to nevyhnutelně táhne do podsvětí. ()
Váhám mezi 3 a 4 hvězdičkami. Ten melodramatický konec to hodně zachránil, jinak byla dějová linka taková zvláštně rozkodrcaná a očekávání z traileru byla naprosto odlišná od toho, co jsem ve výsledku dostal... *** BioCentral HK *** 73 % ()
Toto bola taká nehorázna nudná blbosť, že som to musel po hodine vypnúť. A keď ja nedopozerám film, tak to je s daným filmom už vážne zle. Nechápem, ako niekto tomuto môže dať 5 hviezd. Fakt nechápem. ()
príjemne staromilské, dýchajúce talianskou horkokrvnosťou a slušne nepredvídateľné. ale aj príliš dlhé, miestami (hlavne v úvode a potom tesne za polovicou) rozťahané, s postavami, ku ktorým si treba nájsť cestu. koniec ma zarazil, takže skoro 4*, no druhýkrát by som si to už nepozrel, tak dávam 3 a 1/2. ()
Sice europska kooperacia, ale kinematograficky je to rydza "italstina". Chudoba, flakanie sa, vykradanie hrobov, smelina a nejaka ta poetika pri absencii akejkolvek akcie. To sa pani reziserke a scenaristke v jednej osobe podarilo. Carol Duarte bola ako posluhujuca, Italia, chutna a davala filmu poetiku a zivot. Vnimal som vsak dlhu stopaz. Rozhodne zmena po tom, co zvykneme bezne vidat. Odporucam. ()
Jednoznačný highlight v letošní selekci na KVIFF, kdy se Rohrwacher vrací ve větší formě, než kdy předtím, s kouzelně citlivým filmem, pojednávajícím o sebedestruktivní vášni pro ilegální archeologii se zamřením na etruskou éru Apeninského poloostrova, která může být jediným východiskem z nesnesitelného života se zlomeným srdcem v bídě, kde se existenční krize předbíhá s tou existenciální o vedení v závodě o maření protagonistova života. Formálně takřka dokonalé, poctivá, čistá řemeslná filmařina, v níž kamera nepotřebuje víc než precizní mizanscénu a světlo, které hraje těmi pro oko nejpříjemnějšími barvami. Právě onen svět povalečů a vykradačů hrobů, komediantů, v němž je osud možný vyčíst z letu hejna ptáků, je tak krásně špinavý, nespoutaný a uvěřitelný i ve své zcela zjevné fikční odtrženosti od naší aktuální skutečnosti. Kejklíři jasně připomínají Felliniho filmy, stejně tak jako bída, hlína a hmotná nouze evokuje neorealistická díla, jež položila základ moderní evropské kinematografii. Ovšem onen užmoulaný svět plný podvodníků, ubožáků i snílků nevědomky načrtává atmosféru románů Jáchyma Topola, kdy se postavy motají jakýmsi polomýtickým podějinným geograficky nekonkrétním infernem, které je běžným životem s jeho nástrahami. Takhle nějak možná chtěl vypadat Citlivý člověk promítaný na témž festivalu, ale nevypadal. ()
Reklama