Réžia:
Federico FelliniKamera:
Giuseppe RotunnoHudba:
Nino RotaHrajú:
Martin Potter, Hiram Keller, Salvo Randone, Magali Noël, Capucine, Alain Cuny, Lucia Bosé, George Eastman, Ennio Antonelli, Carole André, Gordon Mitchell (viac)Obsahy(1)
Na počátku 60. let měl za sebou Federico Fellini osm a půl filmu (ta "půlka" se vztahuje k filmu Boccaccio 70, u něhož se o režii dělil s V. De Sicou, M. Monicellim a L. Viscontim). A taky velkou tvůrčí krizi. Paradoxně právě ta mu pomohla k dalšímu triumfu: vypovídal se z ní totiž ve filmu 8 1/2 (1963) tak originálně a působivě, že mu vynesla v roce 1964 Oscara za Nejlepší cizojazyčný film. V příštím roce byla uvedena ještě Giulietta a duchové.
Satyrikon (1968) natočil Fellini podle fragmentů antického románu Gaia Petronia Arbitera. Na scénáři s ním spolupracoval nový "člen týmu", Bernardino Zapponi, který je podepsán i pod filmy jiných režisérů (Nová strašidla, Horalka).
V osobité alegorii lze najít jak prvky společné s obrazem společnosti v Sladkém životě, tak velké výtvarné vize jako v pozdějším filmu Roma. Jakási starověká road movie o putování mladíků Encolpia a Ascylta nás provádí v prvním plánu zároveň surrealisticky i často až naturalisticky viděným antickým světem hostin, orgií, úchylek a výstředností, v druhém pak oťukává skryté oblasti lidské mysli. Bortící se hodnoty římského impéria symbolizovaného zříceným obrovským nevěstincem, zvrácené hodnoty, únik před novým tyranem do neznáma na moře... Felliniho Satyrikon překypuje obrazy a významy, na rozdíl od předcházející tvorby je nezakrývaně stylizovaný v hereckém projevu i ve výpravě (z velké části natáčený výjimečně v ateliérech, podle skic samotného režiséra).
Satyrikon je první z trojice velkých dobových fresek (ony druhé dvě jsou Casanova Federica Felliniho (1976), A loď pluje (1983) - a zahájil tak režisérovo druhé tvůrčí období. Byl nominován na Oscara za Nejlepší režii. (oficiálny text distribútora)
(viac)Recenzie (95)
Felliniho důvody ke zpracování látky jsou nasnadě - dekadentní, epizodická Petroniova haluz o zpracování filmařem horečnatých fantazií, freaků a kozatic vyloženě říká. Své možná sehrály i paralely se Sladkým životem [Mastroianiho putování Římem má s Encolpiovými eskapádami řadu styčných ploch], ale pro mně šlo hlavně o čistě audio-vizuální zážitek, a to prosím pěkně jeden z nejhutnějších, s nimiž jsem měl tu čest. Výprava je DOKONALÁ, společně s maniakálně jiným soundtrackem Nino Roty produkují sice ne zřejmě dokumentární, jistě ale symbolický náhled jinakosti dob dávno minulých. ()
[2,5*] "Ascyltus, my sword is blunted!" Výjavy z dekadentného sveta plného zvrhlosti, sveta rozkladu morálky, spoločnosti a v podstate aj civilizácie ako takej. Sveta, v ktorom ide iba o jedno - o pôžitky, predovšetkým o tie sexuálne. Ako celok som to veľmi nepojal, ale výtvarne je to veľmi pôsobivé a jednotlivé výjavy ma väčšinou celkom bavili svojou rozmanitou obrazovou stránkou a aj svojou jedinečnou atmosférou. Je inak zaujímavé, ako čas obrúsil tomuto filmu hrany - to čo bolo vo svojej dobe viac než kontroverzné, dnes už pôsobí podstatne umiernenejšie. Spolu s filmom Casanova Federica Felliniho (1976) je toto pre mňa najťažšie stráviteľný maestrov film. Zaradené v zozname 1001 filmov, ktoré musíte vidieť, než umriete. ()
určitě ne odpad, ale pro mě naprostá ztráta času (a to mám Felliniho rád) :-( ()
Po dlouhé době musím dát nějakému filmu odpad. Jiné Felliniho filmy mám celkem rád, ale Satyricon pro mě byli jedny z nejdelších dvou hodin v životě. Absolutně jsem se nenastavil na jeho filozofování, formu, obsah, motivy. Viděl jsem jen strašnou nudu, kterou režisér maskuje za vrcholné umění a masturbování si svého obrovského ega. Tohle nikdy více. ()
No tak přiznávám-vůbec jsem nepochopil co tím chtěl "básník" říci. Byly tam scény, které mě zaujali, ale byly tam i pasáže u kterých jsem se nehorázně nudil. ()
Projekt 100 (2000) ()
Jeden z mála filmů u kterého se mi podařilo usnout. Tak tohle jsem mistře vážně nepobral. Je mi líto. ()
Musím přiznat že film je to opravdu velkolepý. Je neuvěřitelný jak mohli sehnat tolik divnejch lidí a přinutit je všechny chovat se jak v sanatoriu. Na druhou stranu se ta patlanice nedá dokoukat do konce. Brassovo Caligula je oproti tomuhle bez intelektuálních keců a s vizuální bizarností jde mnohem víc na dřeň. ()
Ginger a Fred BC ()
Film jsem zhlédl již podruhé. Stále mu však nemohu přijít na chuť. Tím nechci snižovat kvality režiséra a jeho umu a také to, že tato "umělecká supervýstřednost" vznikla už v roce 1969. Nepotřebuji padat na zadek před nečím, z čeho všichni ostatní šílí, když se to nestrefilo do mého vkusu a z filmů režiséra mě tento oslovil nejméně ... 4687 ()
Viac menej verne rozpracovaná kniha, ale nie môj šálok kávy. Film, aj kniha samotná ukazuje dobu úpadku antiky počas Rímu, preto je to tak nechutné. A že možno je mierne prehnaná aj kniha (čítal som podrobnejšie len Hostinu u Trimalchiona), v tejto dobe to nebolo niečo nezvyčajné. Ale nechutné veci u mňa nemajú miesto, takže nemôžem dať nejaké vyššie hodnotenie. ()
Úchvatná freska vyobrazující život starého Říma ve světě, jehož vnitřní logika je čerpána přímo ze zlomků původního díla římského autora Petronia. ()
Skejpr použil to správne slovo: "ubíjející"... ()
Vizuálně úžasné! Některé části sice trošku nudily, ale jinak je to jeden z mých nejlepších zážitku od Felliniho. ()
Náročné, uletené... len pre bláznov a fanatikov FF:-) ()
Tak toto "dielo" sa hodí na diskusiu o tom, čo je to film. Keby sa renomovaní filmoví teoretici zjednotili na presnej definícii filmu, myslím, že, tento unikát by z prípadných obsahových znakov neobsahoval ani jeden. Nech si tvorcovia prechádzajú čím chcú, nech si majú krízy, každý ich má, no väčšina ľudí netýra ostatných tým, že vyprodukuje takýto blábol. (Napadla mi kopa iných vhodnejších označení, ale nechcem byt vulgárny.) A niektorí pseudointelektuáli to ešte označia za umenie! Moja koza by natočila lepší film. To budem fakt radsej pozerat Date Movie! Howgh! ()
7/10 ()
Ackoliv je film zasazen do dob Rima, nema absolutne nic spolecneho s historickymi realiemi, natoz udalostmi. Jde spise o sled alegorickych a imaginativnich vyjevu, ktere spojuje naznak putovani mladeho Rimana a jeho pritele. Po pocatecnich rozpacich jsem zjistil, ze me vsechny ty bizarnosti fascinuji. A zrejme se na to budu muset jeste aspon jednou podivat. ()
Ne ne ne. Těch barev a vjemů je tady na mne příliš. Marně jsem hledal nějaký smysl, kontinuitu nebo aspoň směr, kterého bych se chytil. Jednotlivé samolibé scény v příliš živém stylu mě prostě neoslovily, nezalezly mi pod kůži (což je asi dobře) a Fellini tak pro mne zůstává i nadále dinosaurem, kterého smetl čas. ()
Před svým tří tisícím ohodnocením se snažím nakoukat filmy, které jsem dlouho odkládal, protože jim moc nevěřím, že mě nadchnou, ačkoliv se jim přikládá vysoká umělecká hodnota. Satyrikon mé obavy naplnil, ačkoliv nějakých prvních 45 minut ještě docela jde a občas se zde vyskytne nějaký pozoruhodný moment nebo nápad. Od půlky je to už ale dost nekoukatelné a já ybch to nejradši odsoudil jako, vyhoněnou slátaninu, která sice má jisté obrazové kvality, ale celek je natolik rozdrolený, že to za tu pozornost vlastně ani nestojí. ___Teď si čtenář možná říká, že jsem nějakej primitiv, kterej nedokáže ocenit originalitu a právě umění, jenže já to tvrdíl jako člověk, který si velmi cení filmů, které dávájí volnost interpretaci, případně se v nich narativ neposouvá v přísně logické posloupnosti, na níž jsme zvyklí z reality našich dní. Mám rád snovost i nespolehlivé vypravěče, ale chci, aby dílo bylo tematicky ucelené nebo (pokud je neucelené a úsečné) aby bylo aspoň dostatečně zábavné (třeba skrze postavy a dialogy). Mám rád filmy jako Beau is Afraid, jenž je právě způsobem vyprávění velmi inspirován jedním Felliniho filmem, City of Women. Oba tyto filmy naplňují obě kvalitativní roviny, jenž jsem zmínil a jsou zvláštní, originální a bizarní, protože se odehrávají ve zjevném fikčním světě a jednotlivé pasáže vyprávění jsou svázány autorem předsevzanými tématy a motivy, kterým se celé vyprávění věnuje; Je tedy jedno, že by ve skutečnosti nedávalo smysl, aby se postava dostávala z jedněch míst do právě takových jiných míst a zažívala to, co zažívá, protože to všechno, co zažívá, je navzájem tematicky propojeno a každá tato pasáž jenom prohlubuje a rozšiřuje předsevzané motivy, o nichž to celé je. Bez důrazu na téma se v díle sice mnoho dít může, ale bylo by to prostě o ničem.___ No a právě ze Satyrikonu mám pocit, že je o ničem (a pokud o něčem je, tak není dost dobře odvyprávěný a zábavný na to, abych měl chuť to luštit). Že je to zle odvyprávěný příběh není pouze můj dojem ale fakt, který dokážu obhájit. Satyrikon je totiž velmi tematicky neucelený: Jeho úsečnost a fragmentárnost vychází z nekompletně dochovaného Petroniova díla a Fellini se tento nedostatek nesnažil nijak ucelit a sprovázat - naopak je zřejmé, že tou rozdroleností byl zaujat. Proto film (stejně jako kniha) končí uprostřed věty. Proto je poslední záběr věnován na části stěn nějaké zříceniny. Někteří kritici vám poví, že tato fragmentárnost byla autorským záměrem proto, že my dnes stejně nejsme schopni plně nazřít realitu tehdejšího světa, jenž se nám "otvírá" pouze částečně skrze různá díla a nálezy. Fellini se svým velmi stylizovanným pojetím ale přece vůbec nesnaží o nějaké realistické vyobrazení a přiblížení se co možná největší pravdivosti tehdejších dob, což všichni stvrzují tím, když vyřknou, že jeho Satyrikon je stylizovanou interpretací Petroniova Satyrikonu (což je ostatně samo umělecké dílo, které tedy taky stilizované). Mně pak ale přijde, že si tyto linky navzájem odporují a že ani sám Fellini moc nevěděl, co dělá. Pokud nám chtěl přibližovat tehdejší svět, proč zvolil takovou výraznou stylizaci? Pokud chtěl znázorňovat nemožnost jeho úplného uchopení, proč raději neměnil styl v různých pasážíš vyprávění, nenechal herce hrát různě a nenechal je podávat různé důvody pro totéž pachtění se za cílem, které by diváci spolu s postavami sledovali. Ta úsečnost vyprávění, kterou Fellini zvolil, totiž způsobuje divákovi nežádoucí dezorientaci a dojem, že sleduje něco nedodělaného, nedopečeného, odfláklého a bezpředmětného. Jelikož se mi nezdá, že vzniklo povedené dílo z této jeho tvůrčí zaujatosti fragmentálnosti Petroniova Satyrikonu, tak musím jeho přístup považovat za zcestný a nesoudný. Nelze ponechat rovinu vyprávění jaksi ladem a myslet si, že to bude fungovat, že to utáhne styl samotný: Z prvních 30 minut se každopádně zdá, že bude tematizován morální rozklad starověkého Říma, bezedný hedonismus, dekadence a to vše ve stilizovaném hávu, čímž mi to připomínalo mi to Caligulu. Pak se ale děj posune k jiným pasážím, skrze něž se rozřeďuje tematické vyznění až z toho svou neuceleností vzejde jakýsi nedovařený guláš. Skrze tyto různé pasáže se vztahy mezi postavami nijak neprohlubují, některé klíčové postavy z děje dokonce bez vysvětlení zmizí a znovu se již neobjeví a není ani příliš jasné, jak se postavy z jedné situace a prostoru dostaly do druhého prostoru. Prakticky to působí, jako kdyby tvůrce vyhodil 10 z 20 kapitol uceleného příběhu a myslel si, že tím dílo nabyde nějakým kvalit. Nenabylo. Je to na píču. Fellini si přitom vymyslel nějaké pasáže (Minotaur, nymfomanka, hermafrodit), které v předloze nejsou a já říkám, že by udělal dobře, kdyby vymýšlel více, zalátal díry v příběhu a dal tomu celému nějaký tvar, abych na něj namusel být naštvanej, že mařil mým časem. Takhle jsem si musel číst při sledování převyprávění děje z wikipedie, který tomu tu návaznost trochu dává, ale že ji nelze vyčíst z filmu samotného považuji za doklad jeho nedostatků v samotných základech. Výsledkem (snad) cílené snahy učinit (nebo ponechat) příběh útržkovitý je znemožnění uchopitelnosti díla a ztráta divákova zájmu. Následuje nuda a frustrace, načež je Felliniho práce odstřelena pod výrazem "artová vyhoněná slátanina" a zanechává v divácích odpor k podobným filmům i žene je vstříc do náruče standardizované, schématické a neoriginální filmové produkce, kterou rovněž pohrdám. ___Ještě se vyjádřív k tomu, jak tu někteří lidé opěvují, že tento film promlouvá k povědomí: Hned na začátlu protagonista promlouvá nikoli k nevědomí, nýbrž k vědomí diváka tím, jak teatrálně vykřikuje, že musí najít a znovu získat svého miláčka, který mu byl odcizen. Pak se vydává za svým bývalým přítelem, který mu ho odcizil. Ten rovněž směřuje k diváko vědomí informace o celé záležitost (miláčka unesl, ojel, prodal za pár drobných). Následuje umělý souboj, na jehož konci únosce sdělí, kdomu miláčka prodal. Protagonista se ho vydá vysvobodit. Poté, co ho vysvobodí z divadla, se spolu pomilují a pak miláček stejně radši odejde s tím, kdo ho unesl, znásilnil a prodal. Nikdo neví proč. Postava miláčka není vůbec psychologizována (snad ani nepromluví) a v půlce filmu se někde zapomene a dále se na něj ani nevzpomene. Tohle vám přijde jako útok na divákovo podvědomí? Já bych si to teda představoval jinak; Nehledě na to, že podvědomí je dost dáno emocemi a pudy, k nimž se lze dobře dostat i skrze rácio, s nímž může komunikovat precizně vystavěný příběh, který s člověkem citově hne, protože mu porozumí). Mně teda tohle připadá spíš jako nedodělaný maglajz, ale to bych se opakoval... () (menej) (viac)