Réžia:
Jim KohlbergKamera:
Stephen KazmierskiHrajú:
Julia Ormond, J.K. Simmons, Lou Taylor Pucci, Tammy Blanchard, Mía Maestro, Cara Seymour, Scott Adsit, Peggy Gormley, Josh Segarra, James Urbaniak, Alex Ziwak (viac)Obsahy(3)
Příběh o otci, který se snaží obnovit pouto se svým 20 let ztraceným synem, jenž po mozkovém nádoru nezískává nové vzpomínky. Jelikož Gabriel nebyl schopen zbavit se víry a zájmů, které způsobily jejich fyzickou a emocionální vzdálenost, musí se Henry naučit přijmout rozhodnutí svého syna a pokusit se s ním spojit. Pomůže jim hudební terapeutka a především samotná hudba, která pomáhá Gabrielovi vzpomínat a otci znovu pochopit rozpad jejich vztahu před dvaceti lety. (Televize Seznam)
(viac)Recenzie (62)
Někdo tu napsal, že film je oslava hudby a lidství...nemůžu než souhlasit. Pomalejší rozjezd, ale krásný příběh plný fajn písniček. J. K. Simmons a L. T. Pucci zahráli své party na jedničku s hvězdičkou. Super! ()
50x a stále poprvé je na rozdíl od tohoto filmu profláklej kousek, ale mají toho opravdu dost společného. Hlavně tedy samotnou myšlenku, kolem které se točí oba filmy. A i přesto, že je tento film daleko více vážný, dokázal mě po celých 105 minut zaujmout. Proměna vztahu nemocného syna s tátou, emoce, krásná hudba s tím spojená, to všechno z tohoto filmu dělá drama, které zaručeně nezapomenu. Je to jeden z řady těch amerických nezávislých dramat, který mě naprosto upřímně pohltil. Můžou za to určitě i samotní herci J. K. Simmons a Lou Taylor Pucci, kteří zahráli fakt skvěle a vztah táta - syn předvedli v té nejzajímavější a nejupřímnější podobě. ()
Oslava hudby (a lidství). Hudba hrát nepřestala opisuje často se opakující paradox - tak prostý děj a komorní zpracování postihuje cosi hlubokého a nadčasového. Zdánlivě jednoduchý příběh jedné rodiny a zhoubnou nemocí postiženého syna, obvyklou to náplň obdobných melodramatických a žánrově spřízněných snímků, popisuje film Jima Kohlberga jakoby mimoděk mnohem významnější přesah - mezigenerační propast, která se rozevírá již od nepaměti s každou novou nastupující generací, s každým vymezením se synů proti generaci svých otců. Tématicky tak koresponduje s filmy o revoltě 60. let, éře květinových dětí, tedy patrně jedné z nejvíce rozevřených mezigeneračních propastí, jaké si lidstvo pamatuje. A nelze přehlédnout fenomén hudby, která hrála právě v 60. letech nezvykle významnou roli (a která se vnitřně pojí s každou generační revoltou). Každý, kdo si s přicházejícím věkem uvědomuje, že si ponese ,,svou" hudbu celým svým životem, je otevřeným divákem téhle originální muzikoterapie. Je to velmi sentimentální pohled, což ovšem k danému žánru patří, ale pohled namíru inteligentní a s ryze uvěřitelnými emocemi (tím nenarážím na fakt, že film je inspirován skutečným medicínským případem). Nelze také opomenout vynikající práci s herci a nepřehlédnutelné charisma obou mužských představitelů, (rodinná) chemie mezi nimi opravdu dobře funguje... Podobné filmy: Čas probuzení ()
,,VÍŠ CO JE TOHLE ZA PÍSNIČKU? VÍŠ, KDY JSEM JI SLYŠEL POPRVÉ?“..... /// Když syn nepozná rozdíl mezi tím, jestli u něho jste nebo ne, může i taková malichernost, jako je píseň v rádiu vyvolat spoustu pocitů a vzpomínek. LIDÉ JSOU NEUVĚŘITELNĚ SLOŽITÉ BYTOSTI... I s mozkovým nádorem můžete prožít chvíle radosti. Stačí milující rodiče a ...GRATEFUL DEAD! Že tu muziku neposloucháte??? Škoda, užili by jste si to daleko víc, protože tý hipísácký muziky tu je celkem dost. A taky – je třeba bejt nad věcí! (to na rozdíl od tý muziky jsem...) Oni totiž ty okamžiky, kdy si děti s rodiči (tátové se syny) nerozumí, jsou skutečný (stejně jako ta muzika). Určitě to není špatnej příběh, ale film.... a ta muzika..... /// NĚKOLIK DŮVODŮ, PROČ MÁ SMYSL FILM VIDĚT: 1.) Mám na mozku.... (no tak dobře, nechám toho....). 2.) Grateful Dead, Buffalo Springfield, Bob Dylan.... 3.) Eseje – ani ty od Olivera Sackse (ani kdyby se jmenovala ,,The Last Hippie“ zásadně nečtu. 4.) Thx za titule ,,Rea z1982“ a ,,sparks“. /// PŘÍBĚH **** HUMOR ne AKCE ne NAPĚTÍ * ()
"Člověk má v srdci místa, o nichž někdy nemá ani potuchy; teprve až se zaplní bolestí, dozví se o jejich existenci". Film protkávaný skvělými písničkami z minulého století plus dojemný příběh a s velmi dobře zahranou rolí otce v podání J.K.Simmonse. To vše je podtrženo závěrem, který mě zanechal uslzenou s kapesníkem v ruce. Jime, že ale umíš chytnout za srdce hned na první našlápnutí. ()
Music Never Stopped patří k těm filmům, ke kterým jsem ihned po zhlédnutí začal shánět hudební doprovod. Hudba je krásně propojena do tragického příběhu syna se ztrátou krátkodobé paměti (50x a stále poprvé v o trochu vážnějším podání) a otce, pro kterého se opětovné sbližování se synem stane vykoupením a cestou za sebepoznáním. J.K. Simmons mi nemusel nic dokazovat, patřil a stále patří mezi mé oblíbence, Julia Ormond i s viditelně přibývajícími léty neztratila nic ze své přitažlivosti a Lou Taylor Pucci mě nebývale překvapil. Nebýt Jany Eyrové, tak je Music Never Stopped zatím nejlepší film letoška. ()
Nádherný snímek. Nechybí mu brilantní herci, emoce, kvalitní příběh a zejména pak excelentní soundtrack, který dotvářel jedinečnost tohoto filmu. Příjemné překvapení, Jim Kohlberg na mě se svým počinem udělal opravdový dojem. ()
Hudba: Paul Cantelon ()
Pro mne absolutně bezchybný film (plný retro muziky) o mezigeneračním konfliktu, složitosti lidského mozku a duše, rodičovské lásce. Vyprávění je nabité pochmurnými emocemi, aniž z nich nabízí laciná východiska, a to ani v samotném závěru. Velice doporučuji, nenechte si ujít. ()
Je to sentimentální, ale nesnaží se to předstírat velké umění. Přímočaře to provede diváka více či méně slzavým údolím až do samého špatného (nebo šťastného) konce. Za jedno zhlédnutí to stojí. ()
Film 50x a stále poprvé v mužské podobě! Emocionálně nabitý (hlavně závěr) a hudebně pestrý film podle skutečné události. Je to taková pohádka z dnešního reálného světa. ()
Zaujímavý film, pri ktorom som sa nevyhol spomienkam na Čas prebudenia. Náznak toho, čím mohol byť tento film vidím v dialógu Celie a Gabriela: "C: Snad se zase brzy uvidíme...G: Já nevím, jestli si vás budu pamatovat. Ale budu mít radost, až se zase sejdeme. Jako poprvé." Bohužiaľ silných momentov nebolo vo filme toľko, aby si odo mňa zaslúžil vyššie ohodnotenie. Nepresvedčivým výkonom ma prekvapil J.K. Simmons a aj hudobná zložka filmu ma zaujala iba málokedy. Ale na tri hviezdičky stačí aj to, čo som videl. ()
5* ... veľmi sa mi páčilo ()
Hudbu, která ve filmu zazněla nesnáším, tak se to projevilo i na hodnocení. I tak nepředpokládám, že bych šel s hodnocením výš, protože jsem se u filmu nudil, jak dlouho ne. 2 hvězdy jen za herecké výkony. ()
Je to moc hezké, ale tak hrozně prokouknutelné a jednoduché. Od zkouknutí OZu hledám cokoliv, kde exceluje J.K. a našel jsem, jen to všechno okolo mohlo být ukočírováno trošku lépe. 7/10? ()
Na téma ztráty krátkodobé paměti vznikla řada různorodých snímků (thriller Memento, romantika 50x a stále poprvé) a tento rozhodně patří k těm vydařenějším a velice mě překvapuje minimální distributorský zájem. "Hudba hrát nepřestala" je nečekaně kvalitní, inteligentní snímek, který sice rozehrává provařené téma sbližování otce a syna, ale díky úvodní zápletce rozehrává silný příběh, podpořený vynikajícími hereckými výkony a výbornou retro hudbou. ()
Trpím na souznění otců se syny, a tak mě příběh o starém psu, který se učí nové kousky, znovu lehce přesvědčil, že tím, co uděláme pro druhé, zároveň nacházíme cestu sami k sobě, k tomu zajímavé spojení hudby se záhadami lidského mozku, nezkostnatělý přístup ke generačnímu rozporu a bezvadně fungující rodinná chemie, jak už tady někdo zmínil, činí z tohoto retro dramatu příjemný zážitek, i když většímu emočnímu nakopnutí přece jen něco scházelo. ()
Byla to tenkrát velká sláva. Hluboko pod hangárem D v hollwoodském studiu, v tomto přísně utajovaném laboratorním komplexu se tajné sektě židobolševických nacistů, placených ilumináty vedenými korporacemi podařilo nevídané. Vytvořit první artificiální program, který dokáže sám vytvořit film. Byl nazván Jim Kohlberg ver. 1.0. Se svou závěrečnou zkouškou si poradil nevídaně a to bylo zadání dosti zákeřné: vytvořit film pro babičky, tatínky, synáčky v pubertě, synáčky před pubertou, prakticky pro celou rodinu i se psem a morčetem. Film musí oslovit klasický mejnstrýmáky i ňůejdžácký citlivky a dá se při nejlepší vůli zaplatit bankovkama z Monopolů. Jim Kohlberg ver. 1.0 si poradil neuvěřitelně - automaticky vyšoupnul z databáze téma o sbližování generací prostřednictvím hudby, nicméně moudře vyfiltroval variantu ze současnosti, kde syn zasvěcuje svýho ZZTopáckýho fotra do tajů techna či dubstepu. Vytáhnul klasický pecky ze šedesátek a sedmdesátek, kde platí většinovej názor, že komu se nelíbí, tak je ignorant. Ve střihový sekvenci dojímá publikum Simmonsem, který proniká do tenat hippie rocku a finalizoval celou událost na koncertě, kde se do té doby skeptický otec pořádně odváže. Jasně, arogantní diváci si sice připadat, jak u zaseklý desky, ale pro ty ostatní tu máme prvotřídní nálož toho nejlepšího: borka z jídelny, která opětuje city největšího retarda ve svym okolí (do budoucna snad opraví patch), synáček se setká s amnézií se svými rodiči po 20 letech, liberální matka a skeptický otec, ošklivý doktor zastupující nepřející fujfuj státní instituci, schopnost vyjádřit se jenom, když kolem hraje oblíbená muzika (hoho), je tu všechno. Formálně uznali i vynálezci, že přístroj sází spíše na jistotu a nemusíme se obávat, že by vytvořil nějakou zajímavou jak vizuálně nebo koncepčně sekvenci, ale to prý neva, protože téma je tááááák srdcervoucí, že se každej vysere na to, že šel ve skutečnosti na film a tuhle neskutečnou klišovitou, nudnou, neinvenční, rádoby nezávislou a city z hovna ždímající sračku a bude hodnotit vysoko, protože mu to zahřálo chlopně. Zlatej sex a násilí. ()
Jak se usmířit se synem, který uvízl v časové bublině kvůli poškození mozku? Dojemný, popisný, rodinný film, který zdůrazňuje, jak se vlivem věku a zkušeností měníme a některá rozhodnutí bychom strašně rádi vzali zpátky. SHRNUTÍ: Když vzpomínáš hudbou. ()
Pěkný příběh o životě otce a syna, které dělí to, co je ve skutečnosti spojuje. Odlišnost a pochopení tu znázorňuje postoj k hudbě jako takové, vnímání textu a jeho smysl, divokost a melodičnost, důvod vzniku písně. Příběh je krásným příkladem cesty k pochopení života jiné generace, která je ovšem lemována ostrými trny. Příběh má atmosféru, která se těžko popisuje, ale dobře poslouchá. Hudba je tu klíčem k lidskosti, smutku i radosti. Hodně dlouho jsem neviděl Julii Ormond a jsem rád, že jsem na ní takhle náhodou "narazil", je pořád tou příjemnou herečkou, jak si ji pamatuji. ()
Reklama