Réžia:
Hirokazu Kore'edaScenár:
Hirokazu Kore'edaKamera:
Mikija TakimotoHudba:
Jóko KannoHrajú:
Haruka Ajase, Masami Nagasawa, Kaho, Suzu Hirose, Džun Fubuki, Kirin Kiki, Šinobu Ótake, Lily Franky, Šin'iči Cucumi, Rjó Kase, Óširó Maeda, Rjóhei Suzuki (viac)VOD (2)
Obsahy(1)
Tri sestry žijú spoločne vo veľkom dome v meste Kamakura. Keď ich otec, ktorý od rodiny odišiel pred pätnástimi rokmi, zomrie, cestujú na vidiek na pohreb, kde spoznajú svoju plachú nevlastnú sestru. Ich návrh, aby odišla žiť spolu s nimi, dospievajúca Suzu s nadšením prijíma. Začína tak obdobie sladkých i trpkých dobrodružstiev... Koreeda svojim formálne precíznym a empatickým filmom definitívne potvrdzuje, že je dôstojným nástupcom japonských majstrov Kona Ičikawu a Jasudžira Ozua. (Film Europe)
(viac)Recenzie (76)
Hodnotím taktéž vysoko, ale je to spíše na pomezí třech a čtyřech hvězdiček, než že by to byli jasné čtyři. Film je to fajn, hlavní postavy taktéž, ale za geniální nebo vyjímečný bych ho rozhodně neoznačil. Film, při kterém se půl hodiny před jeho koncem polovina kina (včetně mě) ošívá a leckdo už kouká na hodinky, jak že to bude ještě dlouhé a film který nemá v sobě žádný výrazný dějový zvrat, zhola nic překvapivého, neočekávaného a jehož největším dramatem je drobná hádka a který díky časovým skokům ani nedokáže vyvolat výraznější emoce, prostě nemůže mít ode mě plné hodnocení. I přes to jsem odcházel z kina celkem spokojen. 70% ()
(BE2CAN, Evald) Ke konci jsem to vzdal a zchrupnul si, neskutečná prázdnota. ()
Malým film s veľkým srdcom. PS: Biele rybičky sú fakt super :-) ()
Soužití kvarteta (ne)vlastních sester, veranda jejich starého dřevěného domu jako tmelící místo mezi nimi a uvozené je to dvěma pohřby. Koreedův nenapodobitelný talent (do)jímat bez byť jen nicotného náznaku jakékoli lacinosti, podbízivosti či citového vydírání (a že tady k tomu hned několik scén a témat vybízí, že by se slzopudnosti neubránila jinačí režisérská/scenáristická esa) je zde cítit více než kdy jindy. Žádné drama, žádný konflikt, žádné velké lásky či životní zvraty, žádná zápletka. Pouze to co zde v jiných komentářích erudovanější trefně označili za "utahanou poetiku každodennosti". Nemusí to sednout každému, a hrozí tedy, že dvě hodiny stopáže "nicnedění" se pocitově protáhnou na několik nekonečných dní, ale mě si to naprosto získalo. Jako bych na té verandě v mrazu, jarním rozpuku i během česání švestek seděl s nimi. ()
Téměř by se dalo říct, že Koreeda jde opět ve vlastních stopách a zcela tradičně a neinvenčně točí o opuštěných dětech. Není to ale tak docela pravda a to hned z několika důvodů. Pokud budeme chvíli předstírat, že Koreeda je solitér a jeho tvůrčí přístup lze brát za žánr sui generis nelze si nevšimnout, že už v námětu výrazně svůj vlastní rukopis pozměňuje. Tou nejvýraznější změnou je nejspíš zaostření na ženy. Ženského pohlaví nejsou jen hlavní čtyři hrdinky, ale též všechny samostatně jednající postavy. Role muže je výrazně oslabena a pokud se nemýlím, tak pro děj nejdůležitější mužská postava udělala jedinou věc. Zemřela. Další obrat je v samotných opuštěných dětech. Mylně si totiž můžeme myslet, že jediným opuštěným dítětem je tu Suzu. Faktem však je, že stejně opuštěnými dětmi jsou i její tři starší sestry, z nichž minimálně jedna již byla donucena zaujmout mateřskou roli. Koreeda tak má tentokrát možnost zkoumat vztahy rovnou čtyř geneticky propojených „dětí“, jejichž charakter byl formován jinak – každá byla vystavena vlivu rodičů trochu odlišným způsobem a po různě dlouhou dobu. A do třetice všeho dobrého se Koreeda rozhodl, že tentokrát nemá smysl ani předstírat nějakou dramatickou dějovou linku, ale bude jen z blízka sledovat – jak se na bývalého dokumentaristu sluší a patří – interakce mezi postavami. Deník z přímořského městečka tak není snímkem klasického ražení. Je obyčejný jak jen život může být. Stačí si všimnout co je tu spouštěčem emocí, často třeba jen chutné jídlo. Nejedná se tak o pohodovou a veselou podívanou v obtížných podmínkách jako třeba předchozí režisérův snímek Kiseki a zároveň ani tak nezkoumá vyrovnávání se s těžkou životní situací jako Sošite čiči ni naru. Jde o snímek natolik osobitý, že jeho přijmutí nemusí být pro každého samozřejmostí. ()
Nádhera. Nemám slof. Komplexný film. Dalo by sa to samozrejme rozobrať, no nežiada sa. A tak len v skratke - vlna napojenia na spôsob myslenia, stravovania, premýšľania o príbuzných, prostredí, minulosti, vzťahoch i jedle v konaní štyroch sestier je mi tak blízky, že s ním dokonale súzvučím. Film chcem vidieť opäť. A opäť. Bodka. ()
Po dvoch hodinách čumenia na usmievavé japonské tváre stále nechápem, čo malo byť predmetom a zápletkou tohto filmu. Ani najmenší náznak konfliktu, všetci sú k sebe úžasne ohľaduplní, vo všetkom sa navzájom podporujú, stále ochutnávajú nejaké úžasné jedlá. V škole neexistuje žiadna šikana, dospelé dcéry vždy odpustia svojim rodičom, že ich opustili, no proste nič sa nedeje, všetko je v pohode... Taký malý japonský raj... Alebo proste vypili príliš veľa domácej pálenky z tých svojich sliviek. ()
Skvělý materiál průběžně zabíjený sladkou hudbou. Jinak, takový skoro-Ozu. Ale opravdu jen skoro. Což ale v dnešní době není málo. ()
Z těch sesterských HLPček (ještě turecký Mustang) se mi tohle líbilo o trochu víc. Bylo to sice více přímočaré a nekomplikované a vlastně jen prostě milé a hřejivé, ale aspon se to nesnažilo o nějaký přesah nebo spornou výpověd o tradicích.. ()
Film jemný a poklidný jako japonská miniatura. Příběh se rozvíjí téměř nepozorovaně, velmi volným tempem, aby se z něj nakonec složil docela zajímavý a poměrně originální pohled na sílu rodinných a rodových vazeb, jež jsou s to překročit i takové překážky, jako že se rozvinou mezi lidmi, kteří své předky vzájemně ani nepoznali. ()
Tři sestry Shachi, Yoshino a Chika po smutečním obřadu svého otce, kterého po rozpadu manželství rodičů neviděli patnáct let, nabídnou nevlastní sestře Suzu, aby s nimi odjela bydlet do Kamakura... Čas ve snímku plyne velice pomalu a proto nemusí sednout každému. HODNOCENÍ 70% ()
Tento raz pôjdem asi tak trochu mimo hlavný prúd, ktorý tento snímok hodnotil pozitívne. Mňa to až tak neoslnilo. Sledovať dve hodiny ako sa tri sestry starajú o štvrtú mladšiu chcelo teda riadnu výdrž. Po hodine ma to už začalo výraznejšie nudiť. Riešili sa tu síce nejaké tie rodinné problémy a vzťahy detí s rodičmi, no banálnym spôsobom a hrozne povrchne. Jediné čo ma výraznejšie zaujalo boli kultúrne reálie zo života obyčajných Japoncov, ich zvyky a naturela. Celkovo som však čakal niečo hlbšie a dramatickejšie, tak ako som u japonskej tvorby zvyknutý. No nedočkal som sa, preto len priemer. 60/100 ()
Nadprůměrně milý film, velmi pozitivní, plný krásných úsměvů, velmi sympatických osob a dokonale podbarven nádhernou hudbou. Excelentně zrežírovaný, otevírající spoustu témat. Rodinných, sociálních i společenských. Vše v jedinečném japonském stylu. Japonské obřady, stolování, úcta, morálka i spravedlivá zášť. Z dálného východu k nám přichází další silně inspirativní "návod na život". ()
Před lety na mě Koreedův film Daremo shiranai udělal obrovský dojem a zřejmě i proto jsem od Umimachi diary očekávala hodně. A má očekávání naštěstí zklamána nebyla. Koreeda má velký cit pro atmosféru a tenhle film se mu režisérsky i scénáristicky moc povedl. Ne každému může sednout tento typ pozvolného filmu ze života, který nestojí ani tak na nějakém příběhu s daným začátkem a koncem, jako spíš na pochopení jednotlivých postav a jejich vztahů a na prožití několika prchavých chvil s nimi. Je to krásný náhled do japonského života jedné rodiny, který si člověk užije ještě o to víc, pokud se trochu vyzná v japonské kultuře. Už ty samotné rybičky "širasu" mi dokázaly vykouzlit úsměv na rtech, když jsem si vzpomněla, jak jsem si je kolikrát dávala v Japonsku s rýží a jak mi je chystala na snídani maminka mé japonské kamarádky. ~(4,3★)~ ()
Za mňa ešte vydarenejšia civilná dráma ako Zlodeji a tá bola, opäť za mňa, vydarenejšia než Po búrke. V Našej malej sestre funguje všetko presne tak ako má, všetko je presne na tom mieste a v čase, kde a kedy to aj má byť vsadené a napriek tomu to nepôsobí ako stopercentný dramaturgický konštrukt, ale ako spomínaná civilná dráma, navyše plná autentického prežívania. No a osobne som tam konflikty, zápletku a dokonca aj (minimalistický) dej zaregistroval a tak trochu nechápem, prečo značná časť publika nie. Ak silou mocou hľadať nejaký nedostatok, tak tretia sestra dostala najmenší priestor a nie je vysvetlené prečo. Z výsledného zážitku to ale nič neuberá. ()
Sledovať každodenný život troch sestier, ktorým do života vstúpi štvrtá, mohla byť pre niekoho nuda. Pre mňa to ale bola čistá nádhera. Koreeda nesklamal. ()
Delikátna, pomalá, vyvážená, sympatická japonská dráma o sestrách a so sestrami... V prvom rade vyzdvihujem - herecké OBSADENIE, kde najprv tri zistia, že je ešte - štvrtá, ktorá bude žiť s nimi, príjmu ju medzi seba, bez toho, aby sa na ňu krivo pozerali, lebo je nevlastná. Dozvedia sa o nej, počas pohrebu otca, matka síce stále žije, ale ani s ňou, nie je reč, pričom rodinná situácia, sa ustáli, zlepší... Každá zo sestier má prácu, súkromné problémy s partnermi, kde prichádzajúca, štvrtá, nevlastná, vkladá do ich života, nový, pozitívny rozmer, srší z nej extrémne pozitívna nálada, pričom je vynikajúca futbalistka, ktorá sa rýchlosťou svetla, zadaptuje v novom prostredí. Hovorím o Suzu, ktorá sa spočiatku cíti, nesvoja, ale Sachi, Yoshino a Chika sa zachovajú milo, keď ju nezačnú, trebárs, šikanovať, ale nastane pravý opak. Vo filme som nepostrehol - negatívnu postavu, zlého človeka, ktorý by znepríjemňoval existenciu milých štyroch dievčat, občas zaškrípe nešikovný a nedotiahnutý strih, ale všetko vyváži - brilantná réžia - Hirokazuho Koreedu. Výnimočný film, aký som chcel vždy vidieť a poznať, podarilo sa, najmä pre kvarteto šikovných herečiek, ktoré sú uvolnené i šarmantné, zároveň... ()
Rozepsal jsem se na celý blog: http://scobak.blog.sme.sk/c/388673/nase-mala-sestra-je-film-ktery-jsem-videl-vcera-a-dnes-na-nej-jdu-znova.html ■ P.S. Komentář J*A*S*M ignorujte, je povrchní a hloupý. ■ Po třetím a čtvrtém vidění: Hrozně se mi líbí, jak jsou charaktery a osobnosti sester odlišné (propracované) a přesto jejich vztah funguje. Oceňuju kameru. Chvíle, kdy se na rozostřeném pozadí odehrává něco podstatného nebo naopak se na rozostřeném popředí děje něco nepodstatného, co ale pěkně dokresluje situaci. Momenty, kdy se kameraman nebojí zabrat jen část tváře. ()
Nenáročná japonská příjemnost, která nijak nestrhne, ale příjemně zahřeje u srdce. ()
Rodinné konstelace. Až na redundantný sentiment, objektivní kameru, atd atd... Tak každodenné. Laskavé. A ty holčičí hovory a situace, je radost být u nich! Ozu je motivově vyčistený, Koreedu zajímají celkem konkrétní současné situace, typologie vztahu, dívčí coming of age, moderné dilemata, atmosféry a vzpomínání... ()
Reklama