Kamera:
Antoine SanierHudba:
GrandbrothersHrajú:
Vincent Cassel, Reda Kateb, Hélène Vincent, Bryan Mialoundama, Alban Ivanov, Aloïse Sauvage, Marco Locatelli, Darren Muselet, Catherine Mouchet (viac)Obsahy(1)
Bruno (Vincent Cassel) vedie spolok pro autistické deti a dospievajúcich, ktorých prípady sú tak komplikované, že ich všade odmietajú. Jeho najlepší priateľ Malik (Reda Kateb) učí mladistvých zo sociálne slabých rodín, ako sa o takéto deti starať. Už vyše 20 rokov žijú Bruno a Malik vo svete ľudí, s ktorými si spoločnosť nevie poradiť. Napriek tomu ich neopúšťa optimizmus a zmysel pre humor. Bohužiaľ však hrozí, že Brunova organizácia bude zrušená, pretože jeho osobitý prístup sa nie každému páči. Brunovi a Malikovi tak nezostáva nič iné ako presvedčiť úrady, že ich práca má zmysel. (Magic Box)
(viac)Recenzie (169)
Na taký film sa ťažko pozerá, chápem, že ten autizmus to nie je prechádzka ružovou záhradou, ale pozerať sa na ujačené osoby v stave akoby epilepsie či posadnutia, to nie je ponuka pre mňa. Navyše zas to je mega politicky korektné, vo Francúzsku si nemôžu nič iné asi už ani dovoliť. Židia, černosi, moslimovia, bieli, šikomokí, no proste všetci tam sú a spoločne pomáhajú bez predsudkov. To je námet na rozprávku. ()
Kokakolou a sdruženými barvami Benettonu poháněná sluníčkářská sci-fi báchorka o tom, jak altruistický žid s ještě altruističtějším islamistou Korán v Tóře dokonale integrují a asimilují nepřizpůsobivé čokopřistěhovalce a kriminální bílé socky v péči o importované i tuzemské mentály. Tolik ke komediálnímu podtextu. Jinak hovno lidský příběh! Jen laciné a tendenční podprahové zneužívání chudáků retardérů k vytváření iluze velké šťastné rodiny ve vzkvétajícím Senegalském chalifátu, jehož pravdoláskařští obyvatelé svou nezištnou filantropií svorně přetvoří i ten fuj fuj zkostnatělý systém, bránící jim v harmonickém multikulti soužití a přemotivované péči o slabé, postižené, vdovy a sirotky, ať už o to stojí, nebo ne. Na analogických pičovinách si naposledy nabili držky Marx s Englsem a skončilo to Severní Koreou. A přitom se to klidně dalo natočit jen jako opravdu lidské a dojemné sociální lkaní, a ne jako globalizační demagogické svinstvo. Stačilo jen co 10 minut nepodtrhávat „já jsem žid“, „já jsem mohamedán“, „já jsem civilizačně neasimilovatelný Kunta Kinte“ a všichni jsme náhle ukrutně uvědomělí nejlepší kámoši, co tahají za všech okolností za jeden provaz, když přijde na autisty a downy a vůbec na cokoliv. Takhle to vypadá jako například děsně seriózní film na objednávku Chasidsko – hizballahské unie o sjednocení Izraele a Saudské Arábie v jeden stát za ryze altruistickým účelem bezprecedentní péče o bílo hnědé kvadruplegiky, asijské vozíčkáře a cigánské děti s leukémií. Nicméně i tak u toho armáda kvocienrně omezených maloměstských hospodyněk a přecitlivěných bukanýrů zase zjevně úspěšně napařila žehličky. ()
Dvojka Olivier Nakache a Eric Toledano jsou pro mě jistota silného životního příběhu. Nedotknutelní a Samba jsou toho jasným důkazem. Přitom zde ještě měli jednu dřinu navíc - dokázat, že Vincent Cassel není herec jen negativních nebo nepřístupných, nicméně geniálních rolí, ale i vlídná osoba, která dovede být sympatická. A aby to podpořili, tak hned na úvod se na plátně objevil klip, kde Vincent děkuje České republice za to, že na film přišla do kina. V tu ránu mi bylo jasné, že můj vztah s Vincentem se nadobro proměnil. Doba, kdy jsem ho vnímal za jednoho z největších francouzských herců současnosti, ale zároveň protivu na druhou, jsou tatam. Výjimeční je totiž tak silný příběh, že ty postavy ve filmu nemůžete mít neradi. To prostě nejde. Neskutečně silný příběh, vstup do světa autismu a lidí, kteří chtějí pomáhat. A co víc, pomoci obětují celý život. I když mi chvíli trvalo, o co filmu jde, tak ve druhé půli už to byla regulérní filmová slast, ale zároveň se promítal i smutek z díry v systému, které se někteří snaží pomáhat jinou, mnohdy i nelegální cestou. Klobouk dolů všem, kteří tak pracují. Olivier a Eric jsou režiséři a scénáristé na svém místě. Dokáží napsat a zfilmovat film, který uměle neždíme emoce, ale zároveň v příběhu budete vnímat jistou osudovost, kterou každý scénárista do příběhu vpravit nedokáže a já jim za to z celého srdce děkuji. ()
║Rozpočet $-miliónov║Tržby USA ║Tržby Celosvetovo $19,384,571 ▐ Nie moc lahodná téma na spracovanie ale režisérska dvojica Eric Toledano, Olivier Nakache sa vie dosť dobre popasovať s takouto vervou priam hrdinsky. Veď ich Nedotknuteľní (2011, The Intouchables) sa stali obrovským hitom či už po komerčnej stránke ale aj u kritiky. Tu to až tak aspoň pre mňa nie úplne všetko štýmuje. Majú to slušne rozohrané, chápem ich smerovanie v tomto námete ale nebralo ma to. /40%/ ()
Vidí? Takhle se dělá háelpéčko aka Hluboký Lidský Příběh. Už to letos nastínily solidní Neviditelné, ale Nakache a Toledano tomu dali hitové balení, které má potenciál fungovat i mimo Francii. Složité téma péče o děti s autismem podává dvojka hitmakerů s lehkostí, která ale není totožná s nějakou exploatací. Ten film má skvělé tempo, šibeniční humor, silnou ústřední dvojici a schopnost apelativní patos schovat pod realistický a civilní tón. Poselství je natolik závažné a téma natolik aktuální, že člověk odpustí i rozvleklou (ne)pointu. Už jsme skoro tam. Akorát, že tam ještě ani zdaleka nejsme. Jsem zdravě a necynicky dojat filmem, který odmítá věřit v to, že jsou věci dávno ztracené a prohrané bitvy nemá cenu bojovat do konce. ()
Dvojice Nakache a Toledano jsou vynikající režiséři, což dokázali svým hitem Intouchables a tohle je další silný příběh ze života, který minimálně v poslední půl hodině dokáže chytit za srdce, ale měl jsem problémy se do filmu plně vcítit, za což může i pro mne nepřliš atraktivní téma. Vincent Cassel předvádí parádní herecký výkon a je fajn ho vidět v jiné poloze než v té záporné ( scéna kdy je vyslýchán je na oscara). Překvapivě na mě nefungoval humor, nezasmál jsem se ani jednou a samotné téma mi bohužel nic neříká, tedy jsem se při filmu moc nebavil. Ikdyž filmové kvality jsou zde velmi vysoké nemohu dát nadprůměrné hodnocení. Je to především hluboké drama s citlivým tématem a to já příliš nemusím. Příběh****, Akce>Ne, Humor**, Násilí>Ne, Zábavnost***, Hudba****, Vizuál****, Atmosféra***, Napětí*. 6.5/10. ()
Už při sledování snímku mě napadalo, jak by se s námětem vyrovnala hollywoodská studia. Do hlavní role by angažovali Toma Hankse, slzopudný scénář by byl postavený na nejpodpásovějším citovém vydírání a zbavený vší nepříjemné kontroverze, aby snímek končil patetickým happyendem. Celé by se to pochopitelně motalo kolem neživotných vztahových konstruktů. Nakache a Toledano na to jdou naštěstí jinak a jejich přístup se dá považovat za protipól francouzského hitu Nedotknutelní. V prvním případě volili ryzí komedii, tentokrát nabízí civilnost podepřenou lehce úsměvnými momenty. V Nedotknutelných použili motiv sociální pohádky, tentokrát se jejich scénář opírá o důvěrnou znalost prostředí a problematiky autismu. Film nepředstírá nemožné, netvrdí, že existují pozitivní řešení tam, kde pomůže jen stresující nevděčná práce a asistenti se potýkají s nekončícími riziky soužití se svými svěřenci. Snímek se snaží vyjádřit uznání těm, co službu pacientům poskytují, a je v tom přesvědčivý. Zatímco Nedotknutelní byli silní příběhem, u Výjimečných hrají prim postavy a komunita. Výjimeční nepředstavují aktivistický film v tradičním smyslu slova, tedy snímek, který čeří vody s úmyslem za něco bojovat a něco prosadit. Je ale v tom nejlepším smyslu slova angažovaný s cílem ukázat výsek společnosti a problémy, které se nám moc nechce vidět a kterými se nechceme zabývat. Výborný casting v čele s Vincentem Casselem kvality filmu podtrhuje. Celkový dojem: 90 %. ()
Je strašně sympatické, že Hors normes nejdou milionkrát vyšlapanou cestičkou a snaží se o osobitý přístup. Prim tu tak nehraje ani citové vydírání skrze srdceryvné osudy postav a jejich okolí, ale ani hurónské scény plné "legrandy", které se snaží ukázat, že jsme všichni stejní a humor vládne světu. Vypravěčská struktura je překvapivě nedivácká a točí se v úmorné a jen pomalu se vyvíjející smyčce, která nakonec dospěje k z tempa vybočujícímu a trochu lacinému finále. Je však třeba uznat, že tohle pomalé schéma je v případě podobného tématu logicky vybrané a odpovídá prožívání postav. Zajímavý je krátký vhled do židovské religiozity a zejména zvláštnosti jménem šiduch. ()
O problémech se začleněním autistů do společnosti, očekávaném konfliktu s generální inspekcí, obavách rodičů, kdo se o jejich děti později postará a především o lidech, kteří nezištně žijí svůj život pro druhé. Na rozdíl od Nedotknutelných, a teď si s dovolením půjčím výraz od Faidry, vyvanul puch „navoněné zdechliny“ a stojí za tím větší míra civilnosti a zacílení do společenských vrstev, s kterými se lze lépe ztotožnit. Navíc tradičně perfektní monsieur Cassel a hudba, která umí ve spojení s obrazem vyvolat emoce. Když člověk vidí, jak je toto poslání i u nás státem podhodnoceno a zároveň ví o roční gáži osvětimanského dickheada z Hradu, dělá se mu zle a nejraději by mu nablil do ksichtu (nebo alespoň skartovačky).. ()
Koukatelné, ale absolutně nechápu hodnocení 85%. Celý film celkem povedeně nastíní zoufalou situaci rodin s postiženými dětmi a ukáže nám několik příběhů a situací ze života postižených a těžkou práci pečovatelů s otevřeným koncem. 50-60% max ()
Společnost si s nimi neví rady, nebo spíš možná nechce vědět. Žabožrouti přicházejí s tématem, který diváka chytne a zároveň ho donutí k zamyšlení. Jeden vede dvě dekády spolek pro děti s těžkým autismem, které by byly jinak odkázané na čtyři stěny, jednu postel a spoustu prášků. Nikde je nechtějí, tudíž úřady tak trochu přivírají oči nad jeho netradičními metodami. Chybí mu totiž adekvátní prostory, příslušná povolení či kvalifikovaný personál. Druhý, jeho kamarád, zase učí dospívající ze sociálně slabých rodin, kteří nevědí, co se s načatým životem, jak se o mladé autisty postarat. Dvě skupiny, které rozhodně nemají na růžích ustláno a na které systém tak nějak zapomíná. Jenže teď přichází do multikulti spolku kontrola z vyšších míst. Ač velmi těžké téma, pořád jsme tak nějak na odlehčené vlně. Máme tu tak hříšníka se záchrannou brzdou ve vlaku, který rád pokládá druhým hlavu na rameno, máme tu Vincenta Cassela, který opakovaně absolvuje seznamovací schůzky s náhodně dohozenými protějšky, máme tu neustálé výmluvy, proč daný pečovatel přišel pozdě. Přestože na plátně vystupují postavy projevující se abnormální sociální interakcí a s velmi netradičními vzorci chování, až na jednu výjimku (noční hledání ztraceného mlátiče do hlavy) se do toho nikdy neobujeme, nikdy nepadneme na hubu. Rozhodně to neznamená, že by tvůrci nešli k jádru problému a jen přešlapovali na místě, to vůbec, vidíme každodenní realitu, ale tak nějak pořád s jistou dávkou nadsázky. Nějaký jasný dějový oblouk chybí, spíš jde o jakési naléhavé svědectví o potížích těch, kteří pomáhají, ale jsou na to tak trochu sami. Olivier Nakache a Eric Toledano, režisérské a scenáristické duo, které stojí za dojímajícím hitem Nedotknutelní, sáhlo po skutečném případu a vrací se (samozřejmě i mezitím nějaké projekty měli) ve velkém stylu, jen fyzické postižení vystřídalo duševní. Ožehavá problematika, dávno prohrané bitvy, přirozené charisma obou hlavních představitelů, rozostřená kamera i poutavý hudební podkres. Za mě spokojenost. 80% ()
A že “my” máme starosti. Každopádne, nechápem prečo, no tento snímok ma akosi citovo minul, pritom poväčšine ma filmy s takouto tématikou emotívne zasiahnu .. ()
Velmi příjemný kousek, který pro mě splňoval všechno, co od kinematografie očekávám. Jenom žánr komedie mi k tomu moc neseděl. ()
Nejsem z kamene a za volbu tématu tentokráte musím něco navíc přihodit, přestože mě film většinu času zase až tak moc neseděl. S blížícím se koncem ovšem ty správné emoce přece jen přicházejí. Film s podobným poselstvím je dobré čas od času vidět, aby se divák přesvědčil o tom, že na světě je spousta lidí, kteří chtějí nezištně pomáhat. Druhá projekce určitě časem hodnocení ještě zvedne. 70% ()
Proč ne.. Sociální témata budou vždy více jak živá! ()
Kritický, citlivý, vkusný, nekýčovitý a humorný pohled na veskrze vážné téma péče o mnetálně postižené, kteří jsou přes všechny proklamace pro většinu společnosti včetně státu zejména přítěží. ()
Čekala jsem podobně laděnou komedii jakou byli Nedotknutelní, dostala jsem krásný kousek čisté filmařiny. Bez sentimentu, křečí, kýčovitosti a citového vydírání natočený realisticky působící snímek o skupině lidí, která se rozhodla naplnit svůj život péčí o autistické mladistvé. Slovy filmu pravím, že Vincent byl boží. ()
Tak teraz som z toho blbec. To takto (ne)funguje/(ne)fungoval/(ne)bude fungovať systém starostlivosti o autistické a inak duševne postihnuté) deti (a dospelých) vo Francúzsku? Našťastie nemám páru ako to funguje u nás a v bývalom východnom bloku a asi po tom ani pátrať nebudem. Vincent Cassel sa mi v žiadnej jeho doterajšej úlohe nepáčil viac, v niektorých úlohách mi dokonca poriadne pil krv, ale tu je skutočne za hypersympaťáka, ktorému ale kuká z očí, že to myslí skutočne vážne. Čo znie v spojitosti s Casselovým kukučom ako oxymorón, ale je to tak. Film je trochu dejovo zmätočný, ale je pravdepodobné, že to bol aj tvorivý zámer, pretože život Malika a Bruna takým aj je. Záverečné zábery so skutočnými osobami sú tentokrát skutočne pôsobivé. ()
Hodně realistické, ale zároveň smutné. ()
Výborný film, se silným a hlavně kvalitně natočeným příběhem. Žádný Rain Men, nebo jiné podobné snímky, jen každodenní mravenčí dřina s těmi, co se ne vlastní vinou dostali až na samotný okraj společnosti. Neradostné, ale hodně pravdivé s výbornými, přirozenými herci, kde nemá cenu vůbec nikoho nějak extra vyzdvihnout. A že je v žánru tohoto filmu komedie, na to ale vůbec neberte zřetel. Za to tvůrci tohoto výtečného dramatu rozhodně nemůžou. ()
Reklama