Réžia:
François TruffautScenár:
François TruffautObsahy(2)
Krátký film Antoine a Colette je druhým pokračováním příbehu o Antoinu Doinelovi v režii Francoise Truffauta. Film byl natočen v roce 1962 jako jeden z pětice krátkých filmů z cyklu "Láska ve dvaceti", jež byly natočeny pěti významnými režiséry z různých zemí. Film zachycuje hlavního hrdinu Antoina Doniela jako sedmnáctilého mladíka pracujícího pro Phillips, firmu která vyrábí dlouhohrající desky. Antoine žije sám v zařízeném pokoji v Place Clichy a většinu času tráví poslechem opery nebo s kamarádem ze školy Reném. Během návštevy akce Berlioz Music Programme potká gymnazistku Colette, do které se poprvé zamiluje. Colette je sice stejně stará jako on, ale narozdíl od Antoina má milující rodiče, se kterými stále ještě žije ve společné domácnosti. Antoine se s Colette opravdu spřátelí a i její rodiče se k němu začnou chovat, jakoby byl jejich vlastní syn. Jen Colette ho stále bere pouze jako kamaráda. (oficiálny text distribútora)
(viac)Recenzie (21)
Antoine od doby malého nihilisty již dospěl v muže a potkal JI. Už neřeší, že ho nikdo nemá rád, ale jak udělat, aby ONA ho ráda měla. Tentokrát to Truffaut natočil tak dobře, že máme pocit, že sledujeme dokument. Natolik přirozeně jednání jednotlivých postav i jejich dialogy působí. ()
Trochu mi to připomnělo Škvoreckého a jeho Dannyho Smiřického. Vlastně je to podobná situace a podobný hrdina, jen tentokrát filmově. ()
Colette je presne ten typ dievčaťa: jemne vyzývavá, étericky nedostupná, neodhaľujúca o svojich pocitoch veľa. Zato rada chodí na koncerty vážnej hudby, do kina. Namotá si okolo seba jedného, prípadne viacerých mládencov, ktorí takýmto Colletkám urobia všetko, čo im na očiach vidia, vytiahnu ich kade-tade, zabávajú ich rečami. Ale z jej strany je to len kamarátstvo. Skrátka - dievčina nemá ani zďaleka potrebu vážnejšieho vzťahu. Svojím spôsobom je zase na druhej strane rada za spoločníka a ochrancu. A tak s tajomným neznámym prísľubom dá tu jednu pusu, tu pohladká rúčku, podvolí sa objatiu. Kamarát je zamilovaný ako blázon, neuvedomujúc si svoju rolu užitočného idiota. No akonáhle sa zjaví perspektívny nápadník, slečna odrazu všetko vrhne do tohto vzťahu a doterajší nápadníci ostávajú vyjavení: "Veď už sme skoro spolu chodili!". A tak aj chudák hlavný hrdina. Aspoňže je táto láska - neláska s trampotami preložená skvelou hudbou a scénou, ukazujúcou výrobu jedného výlisku LP platne. Civilné poňatie je fajn, no celok sa na Čierneho Petra od Formana nechytá. ()
Druhý díl Truffautovy doinelovské pentalogie ukazuje mladého Antoina v čase prvních lásek a milostných zklamání, v období osamostatnění a vykročení do nového života. Snad žádný jiný režisér neumí tak realisticky a pravdivě zobrazovat normální životní příběhy jako Francois Truffaut a v této jeho povídce se to jen potvrzuje. S klasickým tématem pracuje s takovou lehkostí a přirozeností, že mu to musí leckterý filmař závidět. Po zhlédnutí tohoto filmu rozhodně doporučuju vidět i další díly pentalogie, např. ve filmu Láska na útěku je hodně okamžiků povídky Antoine a Collette vysvětleno z pohledu Collette. (Viz zde, 19.9.2006). ___Edit 14.9.2009: Hledání autobiografických prvků v tomto krátkém snímku - stejně jako v ostatních filmech pentalogie (zejm. prvních tří) - je pro mě jedním z nejzajímavějších filmových dobrodružství. ()
Pro toho, kdo měl možnost vidět malého Antoina o 3 roky dříve ve snímku Nikdo mne nemá rád - a je tedy obeznámený s jeho krušným dětstvím - a kdo si k němu už tím pádem i vytvořil sympatie - je Antoine a Colette zážitkem nikoli nepodobným tomu, jaký jsem zažíval u linklaterovské filmové trilogie spojené dvojicí postav Jesseho a Céline - je zkrátka velmi zvláštní - a velmi působivé - vidět stejného herce ve stejné roli o několik let později (aniž by takový sequel vznikl z komerčních pohnutek, jak je dnes obvyklé). Antoine se zde už vymanil ze zdí ústavů a postavil se na vlastní nohy, život si ale pro něj připravil další ťafku v podobě prvního milostného zklamání (po této stránce mi je trochu líto, že roli jeho vyhlédnuté krasotinky ztvárnila herečka, která mě příliš neoslovila - Marie-France Pisier - a osobně mě mnohem více zaujala Rosy Varte v roli Colettiny matky). Antoine a Colette je po mém soudu absolutně bezchybný film, který je o to lepší, viděl-li člověk Truffautův zmíněný předchozí snímek, a snad ještě více, může-li se člověk v Antoinovi také trochu poznat. Za zmínku stojí, že celý film je bytostně francouzský, všichni tam neustále kouří, jsou mimořádně zdvořilí a kulturní, poslouchají vážnou hudbu a čtou mraky knih, po ulicích jezdí samé citroëny 2CV a DS, a Antoine se živí ruční výrobou gramofonových desek (!) - film tak je mimo jiné příjemným závanem starých dobrých šedesátých let a do dnešních dní vyloženě zraje jako víno - a nic neztratil na své srozumitelnosti a nestárnoucí filmové čistotě. ()
Musím přiznat, že mne na této Truffautově zdánlivě odosobněné etudě, která je vlastně současně epilogem prvního "doinelovského" filmu a prologem následující, sevřenější trojice, nejvíce nadchlo, jak je Doinelův život spoluutvářen hudbou. Řekl bych, že tato miniatura necílí ani tak na vztah titulních postav - vždyť příběh sám se zdá být spíše improvizovaně zkolážován než precizně vystaven - ale právě na bytostnou účast hudby na lidském životě. Pocta hudbě, tomu světlu temných dnů. - Ostatně, jak si poznamenal Bohuslav Martinů do sešitu z Darien: "Hudba pro mne je představa světla, stíny se tvoří přirozeně podle úhlů světla; ale nedělám tmu proto, aby vzniklo světlo. Světlo = radost a život." ()
Truffautův příspěvek k filmu Láska ve dvaceti letech je posledním dílkem, který mi chyběl do doinelovské mozaiky. I když všechno podstatné obsahuje ve flashbacích i poslední díl pentalogie Láska na útěku. ()
Opět né moc pozitivní pokračování Nikdo mne nemá rád. Přesto Antoine získal alespoň "rodiče" což pro něj může být nakonec daleko více... ()
Druhý díl(ek) z Doinelovké pentalogie. Krátké, lehké, překlenovací, nádherné. Taky bych chtěl bydlet v hotelu naproti. Naproti čemukoli. ()
Že jde o krátký film jse zjistil až na konci (jinak bych se pravděpodobně nedíval). Ale nakonec musím uznat, že přesto bylo řečeno vše. Tak to bývá a je třeba se s tím vyrovnat. Když jsem si ve věku Antoina stěžoval matce (loni zemřela), že mě holky nechtějí, řekla jen: "Počkej rok." A tím se to vyrovnalo. A na víc bych přišel o Jean-Pierre Léauda v roli samostatného, nikoli však soběstačného mládence. ()
Truffautovská režisérská lehkost v praxi. ()
Nejdřív jsme zjistili, že Truffaut má rád filmy, nevychází s rodiči a chce si žít podle sebe. Nyní pokračujeme v jeho životě a v opět krásně poutavém vyprávění, které trochu připomíná starýho Formana a hodně připomíná mládí dosti z nás, tentokrát jde o dívku a vztah k hudbě. Antoine se postavil na vlastní nohy, má práci a Truffaut nám skrze něj ukazuje to, co nelze popřít. Že jediná láska je ta tragická. I proto tento díl autobiografie nevnímám nikterak pesimisticky. ()
Druhy diel duanelovskej serie je o laske : Duanel v podani Jean -Pierre Leauda sa zamyluje do nej, pricom ona je hrda dcera svetaznalej hajzlbaby a miestneho sofera hovnocucu menom Kolet - a : rozvija sa pribeh. Kolet povoli drobne veci ako obcas pohladit, jemny bozk a celkom nepochybne aj objatie, ale potom zas pride dobre zabezpeceny napadnik a Kolet sa vrhne k nemu. No a pre ostatnych teda sklamanie, ale taky je zivot - ba casto este horsi. Preco napokon davam vysoke hodnotenie, su 3 aspekty : herecke vykony, vyborna rezia a slusne dialogy. 90 % ()
Popravdě to dost zachraňuje ten závěr, který ten nijak zvlášť nevybočující romantický příběh posune o něco výš, ale i tak to celou dobu má skvělou kameru a herecké výkony, dobře se na to dívá, je to chytře napsané a vedené a celkově se tomu moc co vyčítat nedá. Při druhém zhlédnutí to možná docením víc, když už to pro mě nebude jen čekání na pointu, ale zatím zůstanu u čtyř hvězd. Stejně jsem ale docela zvědavý, kam se osud hlavního hrdiny posune v dalším filmu dál... 4* ()
Truffautovo inspirativní uchopení Antoina Doinela zde dostalo svůj směr. Předcházející film Nikdo mne nemá rád lze ověnčit přívlastkem smrt nevinné bezstarostnosti. Antoine a Colette si zaslouží anotaci smrt chlapecké romantické duše. V provokující jízlivosti lze nadhodit polemiku romantického rozporu. Na jedné straně je ženami romantické vyznání vyžadováno, na straně druhé je jimi samotnými chladnokrevně vražděno a odmítáno. Velkolepá gesta v představách rozechvívají libido, v realitě dochází k znechucení, strachu a útěku. Hlavní postavou krátkometrážní hříčky je Antoine Doinel (velmi zajímavý Jean-Pierre Léaud), mladík na prahu dospělosti. A představy idealistického snílka se dostávají do přímého rozporu se skutečností. První lásky dodávají energii, ale i bolestivé procitnutí. Hlavní ženskou postavou je Colette (zajímavá Marie-France Pisier), atraktivní studentka s lehkomyslně bezstarostným přijímáním života a všech jeho krás. Z dalších rolí: Antoinův nejlepší kamarád z dětství René Bigey (Patrick Auffay), Colettina laskavá matka (Rosy Varte), či Colettin přátelsky vstřícný nevlastní otec (François Darbon). Antoine a Colette je především estetickou hříčkou v odlehčenější formě podání. Já jsem s hudebním nokturnem spokojen. ()
Důležitý spojovací článek mezi Nikdo mě nemá rád a Ukradenými polibky. Bohužel, to je na téhle miniatuře asi nejvýznamnější, dějová linie je prostější a - subjektivně viděno - méně zajímavější. ()
Mladý muž potká dívku, zamiluje se. Příběh starý, jak lidstvo samo. S kraťasy mám ten problém, že než-li do nich stihnu proniknout je po všem. O co kratší, o to údernější. V tomto případě je to plus, protože závěr si dovolím nazvat citovým masakrem. ()
Jak mladiství delikventi přicházejí o iluze. Antoine Doinel, 20 let, diagnóza: ucho. Že by ho někdo mohl začít mít rád? Odkud to přijde? Truffaut servíruje druhý díl doinelovské série. Stejně jako poprvé, když rezervovaně a zároveň citlivě sledoval emocionální masomlýnek dospívání, servíruje tentokrát čistou idiocii první lásky. Škoda, že je to jen kraťas. První lásky ale delší nebývají. ()
"It must be strange to be independent." "That depends, because ..." Druhá časť pentalógie o živote Antoina Doinela, tentokrát vo forme krátkej poviedky. Atmosféra prvej časti (Les 400 coups (1959)) ostala zachovaná, je taká unikátne "smutnoveselá" (na rozdiel od tretej časti (Ukradnuté bozky (1968)), ktorú to ťahá viac do uletenej komédie). Antoine, ktorý sa medzičasom konečne postavil na vlastné nohy, zažije vášnivé vzplanutie prvej lásky, ktorá sa ale nevyvíja celkom podľa jeho predstáv. Príbeh sa odohráva v čarovnom prostredí Paríža a je sprevádzaný nádhernou Bachovou hudbou. "Oh, Mother finds you very romantic, probably because of your long hair." ()
Krátký film ze života, který obyčejný vztah ukázal až neuvěřitelně. ()
Reklama